ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

"19" лютого 2026 р. Справа№ 910/6429/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Буравльова С.І.

Алданової С.О.

без повідомлення (виклику) сторін,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Санвіта Груп" від 18.02.2026 про забезпечення позову,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕМЕНТАЛЬ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025, повний текст якого складено та підписано 01.12.2025

у справі №910/6429/25 (суддя Панасюк Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санвіта Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕМЕНТАЛЬ»

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Північного апеляційного господарського суду перебуває справа №910/6429/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санвіта Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елементаль» про стягнення 2 110 872,54 грн заборгованості по поверненню авансового платежу за договором поставки №2410 від 23.07.2024; 2 352 115,12 грн неустойки за порушення строку поставки обладнання; 46261,43 грн 3% річних та 238 892,98 грн інфляційних втрат.

До початку розгляду справи по суті апелянт подав заяву про забезпечення, в якій, посилаючись на ст. 136, 137 ГПК України, просить вжити заходи забезпечення шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕМЕНТАЛЬ» () та обліковуються на всіх рахунках у банківських або інших кредитно-фінансових установах, у межах загальної суми стягнення - 4 516 543,51 грн. В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на відсутність активів у ТОВ «ЕЛЕМЕНТАЛЬ», ухилення його від добровільного виконання рішення, значний розмір суми стягнення та наявність нових майнових претензій від третіх осіб (справа № 910/1191/26), а також ризик випередження іншими кредиторами - поява нових позовів до відповідача. Позивач стверджує, що у справі № 910/6429/25, що розглядається, цей ризик підкріплений доказом наявності іншого виконавчого провадження, що згідно з принципом «вірогідності доказів» (ст. 79 ГПК України) робить загрозу невиконання рішення очевидною, а можливість накладення арешту на грошові кошти відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача єдиною гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. При цьому, позивач зазначив, що підстави для застосування ст. 141 ГПК України (зустрічне забезпечення) відсутні.

Розглянувши вказану заяву, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення з урахуванням наступного.

Згідно зі статтею 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Отже, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення позову є інститутом попереднього судового захисту, метою запровадження якого є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за умови існування очевидної небезпеки шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у ст. 14 ГПК України та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, враховуючи загальні вимоги, передбачені статтею 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову та їх оцінка судами з належним відображенням у судових рішеннях висновків здійсненої оцінки.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77, 78 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відтак, з урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Отже, вищенаведене свідчить, що в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у Постанові Верховного Суду від 13.01.2020 по справі № 922/2163/17, від 03.04.2020 у справі №904/4511/19.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача 2 110 872,54 грн заборгованості по поверненню авансового платежу за договором поставки №2410 від 23.07.2024; 2 352 115,12 грн неустойки за порушення строку поставки обладнання; 46 261,43 грн 3% річних та 238 892,98 грн інфляційних втрат.

Враховуючи зміст позовних вимог, заявлених позивачем в межах цього судового провадження, колегія не вбачає підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу та обліковуються на всіх рахунках у банківських або інших кредитно-фінансових установах, у межах загальної суми стягнення - 4 516 543,51 грн.

Дослідивши докази, долучені позивачем до заяви, колегією суддів встановлено, що стан виконавчого провадження, де боржником значиться ТОВ «ЕЛЕМЕНТАЛЬ» - завершено. Скрін-шоти з сайту «Ліга360» про відсутність даних у реєстрах про наявність у відповідача нерухомості, земельних ділянок та автотранспорту, самі по собі не свідчать про те, що незастосування заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення або захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача, у разі набранням рішенням законної сили. Також, посилання позивача на відсутність активів у відповідача, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, а заява позивача про забезпечення позову з підстав, викладених у ній, задоволенню не підлягає. Вилучення з господарського обороту значної суми грошових коштів може негативно вплинути на господарську діяльність юридичної особи в умовах складної економічної ситуації під час дії воєнного стану.

Відповідно до пункту 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 136, 137, 140, 234, 281 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Санвіта Груп" від 18.02.2026 про забезпечення позову.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її підписання та підлягає оскарженню у строки та в порядку передбаченими ст.ст. 287-288 ГПК України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.І. Буравльов

С.О. Алданова