УХВАЛА

17 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/1819/25

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025

у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Національної поліції України

до 1) Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт", 2) Головного управління Національної поліції України у місті Києві

про визнання недійсними договорів та стягнення 5 040 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави, в особі Національної поліції України звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (далі - ПрАТ "Київський річковий порт") та Головного управління Національної поліції України у місті Києві (далі - ГУ НПУ у м. Києві) про визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна від 19.01.2021 № 4 ВПЗ, від 25.01.2022 № 5 ВПЗ, від 01.03.2023 № 145 ВПЗ та від 03.08.2023 № 532 ВПЗ, а також стягнення з ПрАТ "Київський річковий порт" на користь ГУ НПУ у м. Києві 5 040 000,00 грн і стягнення з ГУ НПУ у м. Києві одержаних за рішенням суду 5 040 000,00 грн в дохід держави.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилався на те, що незважаючи на те, що предметом оскаржуваних договорів є закрита автостоянка для автомобілів та частина вантажної площадки загальною площею 9900 м2, що розташовані по вул. Набережно-Луговій, 4 у м. Києві, фактично ПрАТ "Київський річковий порт" передало ГУ НПУ у м. Києві в орендне користування земельну ділянку площею 9900 м2, яка є складовою земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069. Закрита автостоянка для автомобілів та частина вантажної площадки не є окремими об`єктами нерухомого майна, а є приналежністю до головної речі - земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069, нерозривно пов`язані з нею, утворюються за рахунок інших речей та не є об`єктами нерухомого майна. Земельна ділянка з кадастровим номером :85:316:0069 площею 12,2332 га є комунальною власністю, належить ПрАТ "Київський річковий порт" на праві постійного землекористування, яке обмежується правом володіння та користування без права розпорядження майном. На думку прокурора оспорювані договори є прихованими договорами оренди земельної ділянки, які укладені без погодження з власником земельної ділянки - Київською міською радою, а тому суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та призвели до втрати бюджетних коштів (розмір сплаченої за договорами протягом 2021-2023 років орендної плати у розмірі 5 040 000,00 грн). Відповідно до позову, передавши в оренду фактично частину земельної ділянки, ПрАТ "Київський річковий порт" ввело в оману ГУ НПУ у м. Києві, вчинило дії, які може вчиняти власник земельної ділянки - Київська міська рада, і така передача суперечить статтям 92, 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 4 Закону України "Про оренду землі", статтям 210, 761 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Господарський суд міста Києва рішенням від 28.07.2025, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом у постанові від 17.12.2025, у задоволенні позову відмовив.

Суд виходив з того, що позивач, визначений прокурором, є неналежним, що є самостійною підставою відмови у позові. З огляду на це суд першої інстанції не досліджував аргументи прокурора про об`єкт оренди та можливість розпорядження ним ПрАТ "Київський річковий порт", недійсність договорів з цих підстав як таких, що суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки ці обставини підлягають з`ясуванню в межах позову за участю органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та серед іншого вказав, що фактично доводи прокурора про порушення інтересів держави у бюджетній сфері пов`язані з відсутністю у ПрАТ "Київський річковий порт" права розпорядження земельною ділянкою. Таким чином, прокурором підмінено відносини, що виникають у сфері розпорядження землею як майном, бюджетними відносинами. Порушення, які наводить прокурор, є безпосереднім об`єктом посягання в розрізі відносин власності на земельну ділянку, а не бюджетного законодавства. Жодного порушення регуляторного акта у бюджетній сфері прокурором не наведено.

До Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" від Київської міської прокуратури надійшла касаційна скарга, підписана Рябенком Максимом Вячеславовичем, на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, у якій заявлено вимоги, зокрема, про скасування оскаржуваних рішень, ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.

Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

Щодо повноважень особи, яка подає касаційну скаргу

Відповідно до частини третьої статті 290 ГПК України касаційна скарга підписується особою, яка подає скаргу, або її представником. До касаційної скарги, поданої представником, додається довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження.

Частиною третьою статті 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із частиною шостою статті 55 ГПК України прокурор та інша особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, з метою вирішення питання щодо наявності підстав для перегляду судових рішень у справі, розглянутій без його (її) участі, має право ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та отримувати їх копії. Прокурор користується таким самим правом з метою вирішення питання про вступ у справу за позовом (заявою) іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Приписи частини третьої статті 24 Закону України "Про прокуратуру" передбачають, що право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур, керівнику, заступникам керівника, керівникам підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Відповідно до інформації у Єдиному державному реєстрі судових рішень та комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" позов у цій справі подав заступник керівника Київської міської прокуратури - Нагальнюк Роман Васильович.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду, вказана інформація, що особа, яка її підписала - Рябенко Максим Вячеславович, є представником заявника - Київської міської прокуратури.

До касаційної скарги додано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого Рябенко Максим Вячеславович є представником Київської міської прокуратури з повноваженнями вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо, подавати документи для державної реєстрації від імені юридичної особи.

З інформації, наявної у комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду", вбачається, що Рябенко Максим Вячеславович не брав участі у судовому розгляді цієї справи в судах першої та апеляційної інстанції.

З огляду на вказане з матеріалів касаційної скарги Київської міської прокуратури неможливо встановити наявність повноважень у Рябенка Максима Вячеславовича на підписання та подання касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про прокуратуру" у цій справі.

Щодо виключних випадків, які є підставою для подання касаційної скарги

У касаційній скарзі вказано, що вона подається на підставі пункту 1 частини першої, пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, та зазначено, що відповідно до вказаних норм підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що відсутні висновки Верховного Суду про застосування статей 16, 228 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах щодо кола суб`єктів владних повноважень, які можуть звертатися до суду з позовами про визнання недійсними правочинів, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та застосування наслідків такої недійсності, відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування вимог статей 16, 228 Цивільного кодексу України, статей 20, 22, 26 Бюджетного кодексу України у подібних правовідносинах з приводу того, чи вправі звертатись з позовом про застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, відповідальний виконавець бюджетної програми та орган, в безпосередньому підпорядкуванні якого перебуває суб`єкт, який є стороною угод, що підлягають визнанню недійсними.

Згідно із частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.

Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами було застосовано неправильно).

Верховний Суд зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).

Водночас формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Скаржник повинен усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених пунктами 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому разі буде порушено принцип "правової визначеності".

Однак, у касаційній скарзі не зазначено, який висновок Суд має сформувати щодо застосування наведених у касаційній скарзі норм права з огляду на встановлені обставини у цій справі, а з огляду на принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду, закріплені у статті 300 ГПК України, Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати вимоги особи, яка подає скаргу.

Щодо доказів про сплату судового збору

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно із частиною другою статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені у Законі України "Про судовий збір".

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду розмір ставки судового збору складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, від розміру оспорюваної суми.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

До касаційної скарги додана платіжна інструкція від 23.12.2025 № 3062 про сплату судового збору в розмірі 140 340,00 грн.

Водночас вказана платіжна інструкція не може вважатися належним доказом про сплату судового збору у встановленому законодавством порядку з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі, у тому числі з використанням електронного платіжного засобу або за допомогою платіжних пристроїв, в тому числі з використанням платіжних систем через мережу "Інтернет" у режимі реального часу (частина перша статті 6 Закону України "Про судовий збір").

Правління Національного банку України постановою від 29.07.2022 № 163 затвердило Інструкцію про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг (далі - Інструкція), яка визначає порядок ініціювання платіжних операцій з рахунків користувачів платіжних послуг, що відкриті в надавачів платіжних послуг з обслуговування рахунку; обов`язкові реквізити платіжної інструкції, на підставі якої ініціюється платіжна операція з рахунку користувача, та вимоги щодо їх заповнення; порядок виконання надавачами платіжних послуг кредитового переказу коштів, дебетового переказу коштів за згодою платника та дебетового переказу коштів без згоди платника; порядок виконання надавачами платіжних послуг заходів щодо арешту коштів на рахунках користувачів; особливості виконання надавачами платіжних послуг миттєвого кредитового переказу.

Відповідно до пункту 37 Інструкції одним із реквізитів платіжної інструкції є "Призначення платежу".

Пунктом 40 Інструкції визначено, що платник має право ініціювати платіжну операцію за фактичного платника та/або на користь фактичного отримувача коштів шляхом надання платіжної інструкції надавачу платіжних послуг платника.

Платіжна інструкція, крім обов`язкових реквізитів, визначених у пункті 37 розділу II цієї Інструкції, повинна містити: 1) унікальний ідентифікатор фактичного платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код фактичного платника та/або 2) унікальний ідентифікатор фактичного отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код фактичного отримувача.

Пунктом 41 Інструкції визначено, що платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинні бути зазначені судові рішення, що оскаржуються, а згідно з підпунктом "а" пункту 1 частини першої статті 282 цього Кодексу, яка має назву "Постанова суду апеляційної інстанції", у постанові суду апеляційної інстанції зазначається дата і місце її прийняття та номер справи.

Отже, реквізитами ідентифікації касаційної скарги є, серед іншого, номер справи, у межах якої подається відповідна скарга, назва і дата судового акта, що оскаржується.

З огляду на викладене платіжна інструкція від 23.12.2025 № 3062 про сплату судового збору не може бути прийнята як належний доказ про сплату судового збору за подання касаційної скарги у цій справі, оскільки у платіжному документі в графі "Призначення платежу" вказаний номер справи 911/1819/24, який не відповідає справі, у якій подано касаційну скаргу, та відсутня інформація щодо оскаржуваного процесуального документа.

Згідно із частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Отже, для усунення недоліків касаційної скарги скаржнику необхідно:

- подати документи, що посвідчують повноваження представника Київської міської прокуратури на підписання та подання касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про прокуратуру";

- обґрунтувати належним чином наявність виключного випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, як підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі, з урахуванням наведених у цій ухвалі вимог;

- надати до Верховного Суду документ, що підтверджує сплату судового збору у визначеному чинним законодавством розмірі за подання касаційної скарги у цій справі (№ 910/1819/25), який має бути перерахований за такими реквізитами:

- отримувач коштів: ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102,

- код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783,

- банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) ,

- номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA0026007,

- код класифікації доходів бюджету: 22030102

- найменування податку, збору, платежу: Судовий збір (Верховний Суд, 055).

Суд звертає увагу скаржника на те, що обов`язковими реквізитами у призначенні платежу для ідентифікації скарги є, зокрема, номер справи, в межах якої подається відповідна скарга, та дата судового рішення, що оскаржується.

Реквізити рахунків для зарахування судового збору за подання касаційної скарги розміщено також на офіційному вебсайті Верховного Суду.

З огляду на викладене касаційна скарга визнається поданою без додержання відповідних вимог процесуального законодавства і підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 910/1819/25 залишити без руху.

2. Встановити строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити іншому учаснику справи з урахуванням положень статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надати до Верховного Суду докази про таке направлення.

4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 910/1819/25 вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач