ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2026 р. Справа№ 911/2396/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

прокурор: Ламшина О.О., прокурор;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Дашкевич А.Є., адвокат; Правдюк В.М., адвокат;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 (повне рішення складено 01.07.2025)

у справі № 911/2396/24 (суддя Смірнов О.Г.)

за позовом Першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Конча-Заспа Делюкс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Обухівська районна державна адміністрація Київської області

про витребування земельних ділянок та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У вересні 2024 року Перший заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА, позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Конча-Заспа Делюкс" (далі - ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс", відповідач) про витребування на користь держави в особі позивача з незаконного володіння відповідача земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:001:0977 площею 2 га, :03:001:0978 площею 2 га, :03:001:0979 площею 2 га, :03:001:0980 площею 2 га, :03:001:0981 площею 2 га, :03:001:0982 площею 1,9239 га (далі - спірні земельні ділянки) та скасування державної реєстрації зазначених земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, а їх вибуття з державної власності та передача у приватну власність відбулася за відсутності відповідних правових підстав, у відповідності до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 06.10.2010 №4123, прийнятого всупереч вимог статей 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статей 16, 17, 18 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), як не уповноваженим органом, оскільки розпорядником земель лісогосподарського призначення державної форми власності за межами населеного пункту є виключно Київська обласна державна адміністрація, а також з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, у спосіб та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача. В подальшому, право власності на вказані земельні ділянки перейшло до відповідача - ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс".

За твердженнями прокурора, спірні земельні ділянки за матеріалами лісовпорядкування повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення - квартал 30 Києво-Святошинського державного агролісництва ДП "СЛП "Київоблагроліс", що підтверджується інформацією Українського державного проектного лісовпорядного об`єднання "Укрдержліспроект" (лист від 30.12.2020 №445 з доданими до нього графічними матеріалами) та ДП "СЛГ "Київоблагроліс" (лист від 19.01.2022 за №11 з доданими до нього матеріалами лісовпорядкування).

Отже, за доводами прокурора, набуття відповідачем у власність вказаних земельних ділянок та державна реєстрація зазначених земельних ділянок, як об`єктів цивільних прав, у відомостях Державного земельного кадастру є незаконними, а тому підлягають витребуванню з незаконного володіння ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" на користь держави в особі Київської ОДА в порядку статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) із скасуванням їх державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Мотивуючи наявність підстав для представництва інтересів держави та звернення до господарського суду з даним позовом в її інтересах як власника, поза волею якого спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення вибули з користування та якого (в особі уповноваженого органу - Київської ОДА та лісокористувача - ДП "СЛГ "Київоблагроліс") позбавлено можливості розпоряджатись та користуватись цими земельними ділянками, прокурор посилається на те, що уповноважений на представництво інтересів держави орган - Київська ОДА, не вжив жодних заходів з метою захисту інтересів держави щодо користування землями лісового фонду та не надав будь-якої інформації про подальше планування звернення з відповідним позовом до суду, повідомивши прокурора лише про відсутність у нього (державного органу) інформації про незаконне відчуження спірних земельних ділянок.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.10.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне підприємство "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" (далі - ДП "СЛП "Київоблагроліс", третя особа 1).

Ухвалою Господарського суду Київської суду від 09.01.2025 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обухівську районну державну адміністрацію Київської області (далі - Обухівська РДА, третя особа 2) як правонаступника Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 у задоволенні позову відмовлено.

Витрати зі сплати судового збору покладено на Київську обласну прокуратуру.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів дійшов висновку, що прокурором не доведено віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та їх одночасну передачу у постійне користування на користь ДП "СЛП "Київоблагроліс" за владно-розпорядчим рішенням уповноваженого державного органу відповідно до норм Земельного кодексу України, в тому числі наявності матеріалів лісовпорядкування ДП "СЛП "Київоблагроліс", затверджених згідно закону, які могли би посвідчувати право постійного користування такого підприємства за попередньої наявності правовстановлюючого рішення про передачу таких спірних земель у відання такого державного лісогосподарського підприємства відповідно до положень Лісового Кодексу України.

Оскільки у задоволенні даного позову відмовлено з підстав його необґрунтованості, то суд першої інстанції, виходячи з положень статті 261 ЦК України, визнав відсутніми підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин за заявою відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник керівника Київської обласної прокуратури 21.07.2025 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити; судові витрати стягнути з відповідача на рахунок Київської обласної прокуратури.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги прокурор зазначив, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні не відповідають дійсним обставинам справи та дослідженим у ході її розгляду доказам, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог статей 275, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) є підставою для його скасування.

Зокрема, узагальнені доводи прокурора зводяться до такого:

-суд першої інстанції безпідставно проігнорував матеріали лісовпорядкування ДП "СЛП "Київоблагроліс" 2006-2007 років, які містять достовірні відомості про перебування у титульному володінні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства земель лісогосподарського призначення державної форми власності;

- факт розташування спірних земельних ділянок на землях лісогосподарського призначення підтверджується інформацією ВО "Укрдержліспроект" з доданим викопіюванням з Публічної кадастрової карти України з відображенням спірних земельних ділянок взаємного розміщення (перетину у просторі) у межах земель державного підприємства (лист від 30.12.2020 №445), згідно із матеріалами лісовпорядкування 2006 року дані спірні земельні ділянки відносяться до земель, які перебувають у постійному користуванні Києво-Святошинського агролісництва ДП "СЛП "Київоблагроліс", квартал 30;

-інформація ВО "Укрдержліспроект" щодо факту накладення спірних земельних ділянок на землі ДП "СЛП "Київоблагроліс" є належним і допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 ГПК України, оскільки надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів, а матеріали лісовпорядкування 2006 року є наслідком інвентаризації земель лісового фонду, що перебувають у постійному користуванні ДП "СЛП "Київоблагроліс";

- висновок суду першої інстанції про неможливість проведення експертного дослідження через відсутність каталогу координат в актуальному стані є помилковим, оскільки відсутність вказаної інформації у судового експерта, який проводив земельно-технічну експертизу (висновок експертизи №07/23-22-23 від 17.03.2023), не означає про неможливість взагалі проведення такого дослідження;

-спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, а тому в силу положень статей 43, 44, 84 ЗК України не можуть перебувати у приватній власності для ведення особистого селянського господарства;

- державний акт серії ІІ-КВ 002924 від 06.12.1999 на право постійного користування землею КСП Агрокомбінат "Хотівський" у відповідності до положень статей 7, 11 ЗК України (1990 року) не існує, оскільки відповідне рішення Ходосівської сільської Ради народних депутатів про надання таких земель у користування не приймалось, відповідно таке право не перейшло в рамках правонаступництва до утвореного СГТОВ "Агрокомбінат "Хотівський"; - СГТОВ "Агрокомбінат "Хотівський" не є правонаступником КСП, документів, що підтверджують таке правонаступництво матеріали справи не містять;

-звернення до суду з позовом у даній справі не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 24.07.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Остапенко О.М., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/2396/24; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 до надходження до суду матеріалів справи.

13.08.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/2396/24.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2025 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Остапенка О.М. у відпустці.

Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматичного визначення складу колегії суддів від 15.08.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Тищенко А.І., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 залишено без руху на підставі статті 174, частини 2 статті 260 ГПК України; надано скаржнику десятиденний термін, з моменту отримання ухвали, для усунення недоліків апеляційної скарги.

На виконання вимог вище зазначеної ухвали, скаржником 04.09.2025 (до суду надійшло 08.09.2025) надано суду докази надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів третій особі 2 - Обухівській районній державній адміністрації Київської області.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А. у відпустці з 01.09.2025 по 14.09.2025 включно, процесуальні дії у справі не здійснювались.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24, розгляд справи призначено на 05.11.2025 о 14 год 00 хв, рекомендовано учасникам справи вчинити процесуальні дії у справі у строки встановлені судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі № 911/2396/24 відкладено на 24.12.2025 о 10 год 00 хв.

За результатами судового розгляду справи у судовому засіданні 24.12.2025 колегією суддів апеляційного господарського суду оголошено перерву до 14 год 00 хв 22.01.2026, про що винесено відповідну ухвалу.

Позиції інших учасників справи.

16.10.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін.

Узагальнені заперечення відповідача проти вимог прокурора зводяться до того, що всі аргументи, наведені в апеляційній скарзі, повністю спростовуються положеннями чинного законодавства, процесуальними документами суду першої інстанції, а також доказами, що є в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції в процесі вирішення спору у даній справі.

Так, відповідач наполягає, зокрема, на такому:

- апелянт жодним чином не звертає увагу, що мотивування оскаржуваного рішення здійснено через констатацію обставини, яка є первинною до встановлення, поруч із оцінкою самих матеріалів лісовпорядкування (тих на які посилається прокурор) та інформацією, яку повідомляють треті зацікавлені суб`єкти, а саме обставини - відсутності в будь-який період часу, до прийняття розпорядження Києво-Святошинської РДА від 06.10.2020 №4123, яке прокурор оцінює як незаконне, факту прийняття компетентним органом розпорядчого рішення про віднесення спірних у даній справі земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення із одночасною їх передачею у постійне користування на користь ДП "СЛП "Київоблагроліс" або його правопопередників;

- обставина необхідності існування відповідного владно-розпорядчого рішення уповноваженого органу відповідно до компетенції, встановленої положеннями статті 122 ЗК України (в узгодженні із положеннями статей 20, 116, 123 ЗК України), повинна виступати невід`ємною та необхідною правовою передумовою для того, щоб у наступному на вказану землю могли бути розроблені будь-які матеріали лісовпорядкування, які тимчасово до оформлення правопосвідчувальних документів за правилами пункту 5 Перехідних положень ЛК України могли посвідчувати право постійного користування третьою особою 1 спірними земельними ділянками лісогосподарського призначення;

- апелянт не вдається до належного правового розрізнення явища у вигляді правової підстави для виникнення конкретного речового права - права постійного користування спірними земельними ділянками (рішення компетентного органу про віднесення останніх до категорії земель лісогосподарського призначення із одночасною їх передачею у постійне користування на користь державного лісогосподарського підприємства, яке ні прокурором, ні позивачем до матеріалів цієї справи не було долучено) та документів, які посвідчують таке право (затвердженні та попередньо погоджені в установленому законом порядку матеріали лісовпорядкування, які також не були долучені до матеріалів справи);

- подані прокурором при зверненні до господарського суду з позовом у даній справі документи, які входять до складу матеріалів лісовпорядкування, не погоджені та не затверджені у порядку, встановленому частиною 4 статті 48 ЛК України (у редакції, чинній на момент оформлення цих документів);

-посилання апелянта на Інструкцію з проведення лісовпорядкування в єдиному державному лісовому фонді СРСР, затверджену постановою Державного комітету СРСР по лісовому господарству від 12.09.1985 №4, відповідно до положень якої матеріали лісовпорядкування не підлягали затвердженню органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового господарства, є безпідставними, оскільки прокурор не надав її копію (не є загальнодоступною) та її зміст (зазначений прокурором в апеляційній скарзі) суперечить положенням статті 48 ЛК України;

- за встановлених судом першої інстанції обставин нівельовано доказове значення листа ВО "Укрдержліспроект" №455 від 30.12.2020, в якому повідомлялося про належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення;

-твердження апелянта про безпідставне врахування судом першої інстанції історичної обставини належності спірних земель до земель сільськогосподарського призначення підлягають відхиленню, оскільки прокурором і позивачем не доведено віднесення цих земель до земель лісогосподарського призначення за рішенням уповноваженого органу державної влади та факту їх передачі у користування на користь державного лісогосподарського підприємства;

-доводи апелянта про недобросовісність відповідача у спірних правовідносинах спростовуються наявними у справі доказами, які підтверджують, що будь-якого незаконного заволодіння землями державної власності лісогосподарського призначення попередніми власниками таких земельних ділянок у 2010 році не було, а відповідач законно набув у власність спірні землі за оплатними договорами купівлі-продажу із їх попередніми власниками, які, в свою чергу, набули такі землі на підставі їх первинного надання із земель державної власності за розпорядженням Києво-Святошинської РДА №4123 від 06.10.2010, тобто об`єктивно простежується існування правової підстави набуття Товариством речового права на землю;

-на підставі правила про віндикаційний імунітет добросовісного набувача, яке встановлено у пункті 2 частини 3 статті 388 ЦК України спірні земельні ділянки у даній справі не можуть бути витребувані у відповідача в порядку задоволення позовних вимог сторони позивача на стадії апеляційного перегляду справи;

- якщо на стадії апеляційного перегляду справи, суд дійде до висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підставними, відповідач просить здійснити належну оцінку його заяви про застосування наслідків спливу позовної давності та визначити чи може бути відмовлено у задоволенні позову саме через обставину спливу такого строку;

- за практикою ЄСПЛ позбавлення права власності на об`єкт нерухомого майна без надання будь-якої рівноцінної компенсації зазвичай становитиме непропорційне втручання у право особи на мирне володіння майном, що також відповідає положенням частини 5 статті 390 ЦК України, які імперативно визначають необхідність вирішити у разі задоволення позову прокурора про витребування нерухомого майна на користь держави питання про здійснення органом державної влади компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Явка представників сторін.

У судове засідання 22.01.2026 з`явилися прокурор та представники відповідача.

Позивач та треті особи не забезпечили участь у судовому засіданні своїх представників, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки представників у судове засідання не зверталися.

Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представників позивача та третіх осіб.

Присутній у судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просить суд апеляційної інстанції відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як зазначено прокурором у позові, Київською обласною прокуратурою виявлено порушення вимог земельного та лісового законодавства на території Обухівського району Київської області (на час вчинення правопорушення в адміністративних межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області).

Так, прокуратурою встановлено, що на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06.10.2010 № 4123 "Про передачу у власність земельних ділянок 8-ми громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області" 8 громадян отримали у приватну власність земельні ділянки загальною площею 15,3017 га для ведення особистого селянського господарства, а саме:

- ОСОБА_1 отримала право власності на земельну ділянку площею 1,6888 га з кадастровим номером :03:001:0984;

- ОСОБА_2 отримала право власності на земельну ділянку площею 1,6890 га з кадастровим номером :03:001:0983;

- ОСОБА_3 отримала право власності на земельну ділянку площею 1,9239 га з кадастровим номером :03:001:0982;

- ОСОБА_4 отримав право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:001:0981;

- ОСОБА_5 отримала право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:001:0980;

- ОСОБА_6 отримав право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:001:0979;

- ОСОБА_7 отримала право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:001:0977;

- ОСОБА_8 отримала право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:001:0978.

Прокурор вважає, що вищевказане розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 06.10.2010 №4123 прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірні земельні ділянки фактично перебували в постійному користуванні Києво-Святошинського державного агролісництва Київської обласної державної організації "Київагроліс", правонаступником якої є ДП "СЛП "Київоблагроліс".

За твердженням прокурора, відведення у власність вказаних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства здійснено з грубими порушеннями вимог земельного та лісового законодавства, оскільки на теперішній час вказані землі також відносяться до земель лісогосподарського призначення, оскільки відповідно до листа № 455 від 30.12.2020 ВО "Укрдержліспроект" та листа ДП "СЛП "Київоблагроліс" №11 від 13.01.2022, згідно з матеріалами лісовпорядкування 2006 року, вказані земельні ділянки на момент їх передачі у приватну власність, за даними Публічної кадастрової карти, відносились до земель лісогосподарського призначення та перебували в постійному користуванні Києво-Святошинського державного агролісництва ДП "СЛП "Київоблагроліс" (квартал № 30), на підтвердження чого до листів додано викопіювання з Публічної кадастрової карти України та копії матеріалів лісовпорядкування 2008 року карта-схема насаджень, планшет №7, перспективний план організації і ведення лісового господарства Києво-Святошинського агролісництва (титульна сторінка), протокол другої лісовпорядної наради від 02.12.2008 по розгляду перспективного плану ведення лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва Київської області (сторінки з 59 по 71).

Таким чином, за доводами прокурора, викладеними у позовній заяві, Києво-Святошинською районною державною адміністрацією на підставі спірного розпорядження від 06.10.2010 № 4123 здійснено незаконне відведення земельних ділянок у приватну власність громадян, а рішення прийнято в порушення вимог статей 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 ЗК України та статей 16, 17, 18 ЛК України, оскільки розпорядником земель лісогосподарського призначення державної форми власності за межами населеного пункту є виключно Київська обласна державна адміністрація.

В подальшому, як підтверджено матеріалами справи, ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" придбано у приватну власність:

- за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2017, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстровано в реєстрі за №6225, земельну ділянку з кадастровим номером 322248700:03:001:0978 площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада;

- за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2017, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстровано в реєстрі за №6229, земельну ділянку з кадастровим номером 322248700:03:001:0979 площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада;

- за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2017, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстровано в реєстрі за №6233, земельну ділянку з кадастровим номером 322248700:03:001:0981 площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада.

Відповідно до Акта прийому-передачі майна до статутного капіталу ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" від 07.10.2019 громадянин України ОСОБА_9 передав до статутного капіталу, а ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" прийняло майно (об`єкти) згідно з переліком, зокрема:

-земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0982 площею 1,9239 га, місце розташування - Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада;

-земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0977 площею 2,0000 га, місце розташування - Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада;

-земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0980 площею 2,0000 га, місце розташування - Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.09.2024 (Інформаційні довідки №№ 393168303, 393169353, 393171031, 393171649, 393172951, 393173446) право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:001:0977, :03:001:0978, :03:001:0979, :03:001:0980, :03:001:0981, :03:001:0982 зареєстровано за ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" за рішеннями про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.12.2017 та 07.10.2019 відповідно.

Вважаючи, що наявними в матеріалах справи доказами повністю підтверджується належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП "СЛП "Київоблагроліс", а тому в силу положень статей 43, 44, 84 ЗК України не можуть перебувати у приватній власності для ведення особистого селянського господарства, прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом.

У відзиві та інших заявах по суті справи відповідач - ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс", заперечувало проти позову в повному обсязі, вважаючи позовні вимоги прокурора необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки земельні ділянки тривалий час використовувались як сільськогосподарські землі. Згідно проекту формування території і встановлення меж Ходосівської сільської Ради народних депутатів та сільського населеного пункту Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області 1994 року території, що пізніше були сформовані у спірні земельні ділянки, входили до земель, які обліковувались як землі сільськогосподарського призначення ще за радгоспом "Хотівський", що підтверджено відповідним Державним актом на право постійного користування землею серії І-КВ №001599 від 01.12.1997. Пізніше радгосп "Хотівський" був перетворений в КСП "Агрокомбінат "Хотівський", у зв`язку із чим Ходосівською сільською Радою народних депутатів 06.12.1999 був виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №002924.

Відповідач також зазначає, що вказане право постійного користування було припинене на підставі заяви землекористувача згідно розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №1187 від 23.02.2010, а земельна ділянка зарахована до земель запасу державної власності. Із врахуванням цього надання земельних ділянок громадянам на підставі оспорюваного розпорядження від 06.10.2010 №4123 повністю відповідало нормам чинного законодавства.

На думку відповідача, прокурором не доведено належними та допустимими доказами того, що земельні ділянки були надані для лісогосподарських потреб та використовувались в лісогосподарському господарстві.

Обухівська районна державна адміністрація (третя особа 2) надала до суду першої інстанції пояснення, в яких, з посиланням на положення статей 20, 116, 122 ЗК України зазначила, що станом на дату прийняття розпорядження від 06.10.2010 № 4123, Києво-Святошинська державна адміністрація Київської області безпосередньо була уповноважена на розпорядження землями державної форми власності сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів для їх передачі у власність чи у користування на користь фізичних та юридичних осіб. Зокрема, була уповноважена здійснювати розпорядження землями державної форми власності за межами с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Суд апеляційної інстанції, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині 3 статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

За змістом частин 1, 2 статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно- правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до приписів статей 19, 20, 55 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. Віднесення земель до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу. До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

За положеннями статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Згідно зі статтею 57 ЗК України, яка кореспондує положенням частини 1 статті 17 ЛК України (у редакції від 31.07.2009), земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

За приписами підпункту ґ) частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 вказаної статті визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно із пунктом 4 статті 31 ЛК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Положеннями частин 1-3 статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі статтею 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

За приписами статей 116, 125, 126 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Отже, відповідно до норм Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності виникає виключно на підставі відповідного рішення уповноваженого органу державної влади чи місцевого самоврядування та посвідчується державним актом на право постійного користування, який підлягає державній реєстрації.

Прокурор звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі обґрунтовував доводи належності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення положеннями пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України та у контексті доказів, що підтверджують знаходження спірних земельних ділянок у межах кварталу 30 Києво-Святошинського лісництва ДП "СЛП "Київоблагроліс", посилався на долучені до матеріалів справи листи Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" (далі - ВО "Укрдержліспроект") № 455 від 30.12.2020 та ДП "СЛП "Київоблагроліс" № 11 від 13.01.2022.

Так, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України (у редакції, чинній станом на момент виготовлення матеріалів лісовпорядкування 2006 року) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

В подальшому норма пункту 5 розділу VIII Прикінцеві положення ЛК України зазнала змін, відповідно до яких:

-за Законом № 340-ІХ від 05.12.2019 зазначений пункт викладено в такій редакції: "До здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування" (набрання чинності 16.01.2020);

- за Законом №1423-ІХ від 28.04.2021 у цьому пункті слова "що до набрання чинності цим Кодексом" замінено словами "які до набрання чинності Земельним кодексом України" (набрання чинності 27.05.2021);

-за Законом №2321-ІХ від 20.06.2022 зазначений пункт викладено в такій редакції: "До здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування" (набрання чинності 10.07.2022).

Отже, станом на момент звернення прокурора з даним позовом до господарського суду та розгляду цієї справи у суді першої інстанції пункт 5 Прикінцевих положень ЛК України мав іншу редакцію і передбачав, що до здійснення державної реєстрації державними лісогосподарськими підприємствами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

З аналізу зазначеної норми убачається, що державне лісогосподарське підприємство вправі підтвердити наявність у нього права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування за таких умов: 1) попередньої передачі цих земельних ділянок такому підприємству в установленому чинним законодавством порядку до 28.03.2006 включно (за нормою пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України у редакції, чинній з 29.03.2006), до набрання чинності ЛК України (13.04.1994, норма набрала чинності з 16.01.2020), до набрання чинності ЗК України (01.01.2002, норма набрала чинності з 27.05.2021); 2) до одержання державного акта на право постійного користування/здійснення державної реєстрації права постійного користування на земельні ділянки лісогосподарського призначення за таким підприємством в установленому законом порядку.

За нормами Земельного кодексу Української РСР (введений в дію Законом №2874-VII від 08.07.70, ВВР, 1970, №29, ст. 205), зокрема статтею 16 цього Кодексу передбачалося, що надання земельних ділянок у користування (постійне або тимчасове) здійснюється у порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадилося на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Відповідно до приписів Земельного кодексу України (Закон від 18.12.1990 №561-ХІІ у новій редакції Закону від 13.03.1992 №2196-ХІІ, який був чинним з 15.03.1991 по 01.01.2002), зокрема його статтею 7, встановлювалося, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, в тому числі для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам.

Статтю 19 зазначеного Кодексу було врегульовано порядок передачі земель у користування, за яким надання земельних ділянок у користування здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Якщо надання земельної ділянки провадиться районною, обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, сільська, селищна, міська Рада народних депутатів свій висновок подає до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів. Районна (міська) Рада народних депутатів приймає у місячний строк рішення про надання земельної ділянки, а по проекту, за яким надання ділянки провадиться обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, подає свій висновок до обласної Ради народних депутатів. Обласна, Київська, Севастопольська міська Рада народних депутатів вирішує у місячний строк питання про надання земельної ділянки, а по проекту, за яким надання земель провадиться Верховною Радою України, подає проектні матеріали і свій висновок до Кабінету Міністрів України, який розглядає ці матеріали і вносить у місячний строк свої пропозиції до Верховної Ради України.

Відповідно до вимог статті 116 ЗК України (Закон від 25.10.2001 №2768-ІІІ, у редакціях, чинних у період з 01.01.2002 до 28.03.2006) також було передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права, зокрема, користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду констатує, що за нормами земельного законодавства, як чинного до 28.03.2006 (до набрання чинності першої редакції пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України з 29.03.2006), так, відповідно і до 13.04.1994 (набрання чинності ЛК України) та до 01.01.2002 (набрання чинності діючим ЗК України) надання земельних ділянок, зокрема і лісогосподарського призначення, здійснювалося лише на підставі рішень відповідних уповноважених органів.

За таких обставин, можливість підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування для лісогосподарських підприємств до одержання державного акта на право постійного користування землею / державної реєстрації такого права за правилами пункту 5 Перехідних положень ЛК України допускається лише у тих випадках, коли такі земельні ділянки були фактично надані таким підприємствам за відповідними рішеннями уповноважених органів.

При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що на момент звернення прокурора з позовом у даній справі законодавець передбачив умову, за якою таке надання за відповідним рішенням уповноваженого органу мало відбутися лише у період до 01.01.2002 (до набрання чинності діючим ЗК України, норма набрала чинності з 27.05.2021).

Тобто, якщо земельні ділянки лісогосподарського призначення надавалися лісогосподарським підприємствам за відповідним рішенням уповноваженого органу після зазначеної дати, таке лісогосподарське підприємство позбавляється можливості підтверджувати своє право постійного користування землями лісогосподарського призначення планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування за правилами, передбаченими пункту 5 Перехідних положень ЛК України.

Таким чином, з наведеного слідує, що обов`язковою умовою для підтвердження лісогосподарським підприємством наявності у нього права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення за правилами пункту 5 Перехідних положень ЛК України є наявність рішення відповідного органу про надання йому таких земельних ділянок у постійне користування з визначенням їх категорії та цільового призначення, яке прийнято до 01.01.2002 (набрання чинності діючим ЗК України, норма чинна з 27.05.2021) і прийняття такого рішення має передувати розробленню, погодженню та затвердженню в установленому порядку матеріалів лісовпорядкування. Натомість, одержання державного акта / державна реєстрація права постійного користування такими земельними ділянками за державним лісогосподарським підприємством не вимагається.

Водночас, колегія суддів апеляційного господарського суду наголошує, що рішення про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп), зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій, за приписами статті 52 ЛК України, є підставою для ведення документації державного лісового кадастру органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Зазначена документація ведеться окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, обстежень, первинного обліку лісів, національної інвентаризації лісів, в яких має бути відображено прийняте рішення, зокрема, про надання в постійне користування земельних лісових ділянок.

Як правильно встановив суд першої інстанції, чого не спростовано скаржником, в матеріалах даної справи відсутні докази прийняття такого рішення (рішень) про надання земельних ділянок із кадастровими номерами: :03:001:0977, :03:001:0978, :03:001:0979, :03:001:0980, :03:001:0981, :03:001:0982, а також будь-яких інших земельних ділянок (з іншими кадастровими номерами чи без зазначення таких), що розташовані за відповідною адресою у постійне користування Київській обласній державній організації "Київагроліс", її правонаступнику - ДП "СЛП "Київоблагроліс" або іншим державним лісогосподарським підприємствами та відповідного визначення спірних земельних ділянок за категорією та цільовим призначенням, як земель лісогосподарського призначення.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором та ДП "СЛП "Київоблагроліс" не доведено віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та їх одночасне надання у постійне користування Київській обласній організації "Київагроліс", правонаступником якої є ДП "СЛП "Київоблагроліс", за рішенням уповноваженого органу відповідно до вимог земельного законодавства.

Отже, відсутність підстав вважати спірні земельні ділянки раніше наданими землями державному лісогосподарському підприємству (її попереднику) виключає застосування до даних спірних правовідносин приписів пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України, що, у свою чергу, унеможливлює визнання документами, що підтверджують право ДП "СЛП "Київоблагроліс" на постійне користування ними, планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, 2006, 2008 років, що додані до матеріалів цієї справи.

Водночас, зважаючи на викладені прокурором у позовній заяві підстави заявлених вимог, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним дослідження судом першої інстанції у процесі вирішення цього спору наданих прокурором доказів, які визначені ним як матеріали лісовпорядкування, на відповідність їх вимогам чинного законодавства.

Так, положеннями статті 48 ЛК України передбачено, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування (частина 1). Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування (частина 2). У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону (частина 3). Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища (частина 4). Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів (частина 5).

З матеріалів справи убачається, що з огляду на невизнання відповідачем обставин розробки та затвердження матеріалів лісовпорядкування 2006, 2008 років, суд першої інстанції ухвалою від 09.01.2025 зобов`язував прокурора та третю особу 1 надати докази, які підтверджують подію погодження та затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, матеріалів лісовпорядкування 2006, 2008 років Києво-Святошинського державного агролісництва ДП "СЛП "Київоблагроліс".

Проте, доказів на виконання вказаної ухвали ДП "СЛП "Київоблагроліс" до суду першої інстанції не надано, а прокурором надані пояснення, з яких слідує, що, на його думку, відповідні докази вже наявні в матеріалах справи.

У наданій ДП "СЛП "Київоблагроліс" заяві про виконання ухвали суду останнє повідомило, що свою господарську діяльність веде на підставі матеріалів лісовпорядкування. Первинні матеріали лісовпорядкування на лісовий фонд, який в подальшому увійшов до складу Підприємства, складені в 1979 році. В подальшому, матеріали лісовпорядкування затверджені 02.12.2008 Протоколом другої лісовпорядної наради по розгляду перспективного плану ведення лісового господарства Києво - Святошинського державного агролісництва Київської області, яке в 2011 році було приєднано до Підприємства. Отже, розробка матеріалів лісовпорядкування почалася в 2006 році і остаточне затвердження їх відбулося в 2008 році Протоколом другої лісовпорядної наради. Також третя особа 1 повідомила, що на сьогоднішній день у неї наявні лише копія Протоколу Лісовпорядної наради, картографічні матеріали лісовпорядкування, 2008 року, копії яких наявні в матеріалах справи, а оригінали зазначених матеріалів лісовпорядкування відсутні, оскільки згідно протоколу обшуку від 26 листопада 2020 року, вони були вилучені Першим слідчим відділом Територіального управління ДБР у місті Києві.

Досліджуючи надані прокурором та наявні в матеріалах справи копії Перспективного плану організації та ведення лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва Київської області (титульна сторінка) та Протоколу Другої лісовпорядної наради від 02.12.2008 по розгляду перспективного плану ведення лісового господарства Київо-Святошинскього державного агролісництва Київської області (його сторінки з 59 по 71), суд апеляційної інстанції встановив, що Протокол містить відмітки лише про його погодження Київською обласною організацією "Київагроліс" (08.12.2008) та Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області (22.12.2008). Доказів затвердження цих матеріалів центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, як того вимагають приписи частини 4 статті 48 ЛК України, станом на момент прийняття Києво-Святошинською РДА розпорядження № 4123 від 06.10.2010 матеріали справи не містять, таких доказів не надано прокурором і разом з апеляційною скаргою у даній справі.

Крім того, долучені до позовних матеріалів копії Перспективного плану організації та ведення лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва Київської області (титульна сторінка) та Протоколу Другої лісовпорядної наради від 02.12.2008 по розгляду перспективного плану ведення лісового господарства Київо-Святошинскього державного агролісництва Київської області (його сторінки з 59 по 71), на які прокурор посилається як матеріали лісовпорядкування, не містять жодних конкретних геодезичних координат меж Києво-Святошинського державного агролісництва, що також виключає визнання їх належними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, що складені, погоджені та затверджені в установленому частиною 4 статті 48 ЛК України порядку.

Поряд з цим, суд першої інстанції правомірно встановив, що на сторінці 70 Протоколу Другої лісовпорядної наради від 02.12.2008 по розгляду перспективного плану ведення лісового господарства Київо-Святошинскього державного агролісництва Київської області у пункті 13 загальних висновків зазначено про відсутність матеріалів лісовпорядкування минулих років, що додатково спростовує доводи прокурора про те, що спірні земельні ділянки надавалися третій особі 1 у постійне користування як землі лісогосподарського призначення, до того ж у період до 01.01.2002 (до набрання чинності ЗК України).

Крім того, дослідженням Проекту формування території та встановлення меж Ходосіївської сільської Ради народних депутатів та сільського населеного пункту Ходосіївка Києво-Святошинського району Київської області, розробленого Київським відділенням Українського науково-дослідного і проектно-вишукувального інституту по землеустрою на підставі договору №1 від 25.01.1994, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до таблиці "Склад земельних угідь по землекористувачам Ходосівської сільської Ради народних депутатів" в розділі "І. За межами населеного пункту" в рядках 1-12 обліковується, серед інших, землекористувач - радгосп "Хотівський" (1689,6 га), серед інших землекористувачів відсутні лісовпорядні організації, окрім Боярської ЛДС. Згідно Графічних матеріалів (додаток до Проекту) План меж сільської ради народних депутатів та меж населеного пункту - землекористування Боярської ЛДС ідентифікується на північній частині Ходосівської сільської ради, тобто в іншому місці, ніж спірні земельні ділянки.

Наявною в матеріалах справи копією Державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ №001599 від 01.12.1997, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 82, підтверджується передання радгоспу "Хотівський" 1716,3 га землі в межах згідно з планом землекористування для сільськогосподарського виробництва.

Після реорганізації радгоспу "Хотівський" у Колективне сільськогосподарське підприємство "Агрокомбінат "Хотівський" (далі - КСП "Агрокомбінат "Хотівський") на підставі розробленої у 1998 році ДП "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" технічної документації по складанню державних актів на право колективної власності та постійного користування землею КСП "Агрокомбінат "Хотівський" було отримано 06.12.1999 Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №002924 на підставі, в тому числі, і рішення Ходосівської сільської ради 1-ї сесії 23-скликання від 22 квітня 1998 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право. При цьому обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, передбачений пунктом 6 Перехідних положень ЗК України, визнано неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 (у справі 1-17/2005).

Разом з тим, відповідачем подано докази, з яких випливає що в 2008 році на замовлення СГТОВ "Агрокомбінат "Хотівський" розроблена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель колективної власності та постійного користування колишнього КСП "Агрокомбінат "Хотівський" в межах Хотівської, Лісниківської та Ходосівської сільських рад Києво-Святошинського району Київської області. За результатами проведення інвентаризації земель КСП "Агрокомбінат "Хотівський" земельній ділянці, в межах якої розташовані спірні земельні ділянки, які перебувають у власності відповідача, був визначений кадастровий номер :03:001:0751 площею 92,6043 га.

Право користування СГТОВ "Агрокомбінат "Хотівський" відповідними земельними ділянками сільськогосподарського призначення було припинене на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА №1187 від 23.02.2010, копія якого наявна в матеріалах справи.

Прокурор, зазначаючи про те, що питання відсутності правонаступництва СТОВ "Агрокомбінат "Хотівський" від КСП "Агрокомбінат "Хотівський" досліджувалося Вищим господарським судом України у постанові від 24.09.2009 у справі № 216/12-06/9 за позовом СТОВ "Агрокомбінат "Хотівський" до Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області та Хотівської сільської ради про визнання права власності на земельні ділянки, таких доказів до матеріалів справи ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції не подав.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на предмет спору у даній справі та підстави його виникнення, вважає, що зазначена обставина не впливає на результат вирішення спору у даній справі, оскільки прокурором не доведено, що Державні акти на право постійного користування землею серії І-КВ №001599 від 01.12.1997 та серії ІІ-КВ №002924 від 06.12.1999, якими підтверджується передання радгоспу "Хотівський" та КСП "Агрокомбінат "Хотівський" у постійне користування земель площею 1716,3 га та 845,8 га відповідно для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у складі яких перебували спірні земельні ділянки, не відповідають вимогам чинного на момент їх оформлення законодавства, вони не скасовані та не визнані недійсними у судовому порядку.

До того ж, як убачається з матеріалів справи, відповідач набув у власність спірні земельні ділянки, які за розпорядженням Києво-Святошинської РДА від 06.10.2010 №4123 передавалися безоплатно у власність громадян для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району після затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок категорії земель сільськогосподарського призначення, і підстави вважати зазначене розпорядження незаконним у даній справі відсутні, оскільки прокурором не доведено віднесення цих земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення і надання їх у постійне користування третій особі 1 в установленому законом порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи прокурора, які ґрунтуються на інформації, наведеній у листі ВО "Укрдержліспроект" №445 від 30.12.2020 з доданим до нього викопіюванням з Публічної кадастрової карти України, в якому відображено взаємне розміщення (перетин у просторі) спірних земельних ділянок у межах земель ДП "СЛП "Київоблагроліс", квартал 30, оскільки останні не є належними і допустимими доказами у спірних правовідносинах у розумінні статей 76, 77 ГПК України.

Таким чином, за встановлених у даній справі обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора як необґрунтовано заявлених, оскільки прокурором не доведено наявності підстав для витребування у відповідача спірних земельних ділянок в порядку статей 387, 388 ЦК України, а отже права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Разом з цим, судом не приймається до уваги заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/14803/17 та від 23.07.2019 у справі №910/9077/18).

З`ясовуючи питання щодо наявності/відсутності при вирішенні даної справи втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, колегія суддів апеляційного господарського суду зважає на таке.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

З огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практична реалізація Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.

Цільове призначення спірних земельних ділянок, як підтверджується матеріалами справи, було встановлено за розпорядженням Києво-Святошинської РДА від 06.10.2010 № 4123 та визначено як для особистого селянського господарства, що відповідає вимогам статті 122 ЗК України. Тобто, цільове призначення спірних земельних ділянок було встановлено уповноваженим органом.

Первинні власники (громадяни) спірних земельних ділянок на підставі вказаного розпорядження Київо-Святошинської РДА здійснили оформлення відповідних Державних актів на право власності на землю та зареєстрували їх в установленому чинним законодавством порядку.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16).

Матеріалами цієї справи підтверджується, що на момент набуття права власності на спірні земельні ділянки ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо реєстрації як права власності на спірні земельні ділянки за державою в особі державного органу, уповноваженого на розпорядження ними, так і право постійного користування цими земельними ділянками, як землями лісогосподарського призначення. Іншого матеріали справи не містять.

Водночас, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що на момент прийняття ТОВ "Нова Конча-Заспа Делюкс" до свого статутного капіталу за Актом прийому-передачі майна (07.10.2019) земельних ділянок, а також на момент укладення Договорів купівлі-продажу земельних ділянок між громадянами та відповідачем (11.12.2017) і державної реєстрації за ним права власності (07.10.2019, 11.12.2017), діяв Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, отже добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем набуто право власності на спірні земельні ділянки шляхом їх придбання у осіб, які набули та зареєстрували за собою право на підставі законного та не скасованого розпорядження Києво-Святошинської РДА від 06.10.2010 та в подальшому реалізованих на підставі відповідних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а тому відповідач не повинен бути обтяжений додатковим обов`язком, крім відомостей, що містяться у Державних реєстрах, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставин вибуття майна з володіння позивача чи правильності/неправильності визначення компетентними органами цільового призначення таких земельних ділянок.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у апеляційній скарзі, щодо незаконності оскарженого рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на досліджені та встановлені у даній справі обставини, здійснивши їх оцінку у відповідності до вимог статті 86 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню у зв`язку з її необґрунтованістю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на викладене зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи прокурора та заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою статті 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Прокурором не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на прокурора.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі №911/2396/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2025 у справі №911/2396/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2396/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 17.02.2026.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

А.І. Тищенко