РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2026 року м. Чернігівсправа № 927/1263/25

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

За позовом: Заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, код ЄДРПОУ , вул. Якова Новицького, 5, м. Запоріжжя, 69035, в інтересах держави в особі

позивача: Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради,

, пр. Соборний, 214, м. Запоріжжя, 69216

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірос»,

, вул. Паркова, 2-Ц, с. Брусилів, Чернігівський район, Чернігівська область, 15531

Предмет спору: про визнання недійсними додаткових угод та стягнення штрафних санкцій у розмірі 100 627,13 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Борзенко Г. В., представник;

від відповідача: Орішко С. М., керівник;

за участю прокурора: Ходика О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Вознесенської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірос», у якому просить:

- визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 30.06.2025, № 2 від 10.07.2025, № 3 від 24.07.2025 до договору поставки від 24.06.2025 № 63, укладені між Департаментом муніципального управління Запорізької міської ради та ТОВ «Мірос»;

- стягнути з ТОВ «Мірос» на користь Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради штрафні санкції в розмірі 100 627,13 грн за неналежне (несвоєчасне) виконання зобов`язань за договором поставки від 24.06.2025 № 63.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 31.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; підготовче засідання призначено на 27.01.2026 на 10:00; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов з доданими до нього документами.

Ухвала суду від 31.12.2025 була доставлена відповідачу в його Електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 31.12.2025 о 15:54, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, а отже останнім днем для подання відповідачем відзиву є 15.01.2026.

13.01.2026 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву з доданими до нього документами.

15.01.2026 прокурор через підсистему «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив відповідача.

19.01.2026 позивач через підсистему «Електронний суд» подав до суду:

- відзив на позовну заяву;

- клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 22.01.2026 заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та відзив на позовну заяву повернуто позивачу без розгляду.

26.01.2026 позивач через підсистему «Електронний суд» подав до суду:

- відзив на позовну заяву;

- клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву;

- клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Позивач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, але у підготовче засідання 27.01.2026 не з`явився.

До початку судового засідання позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що його заяву про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції було повернуто судом, а участь у судовому засідання він бажає брати виключно в режимі відеоконференції.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Зміст клопотання позивача свідчить, що фактично єдиною причиною відкладення розгляду справи є повернення судом заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Разом з тим, таке повернення заяви було викликано неналежною підготовкою позивача під час складання та подання клопотання до суду, тобто суто суб`єктивною причиною.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд визнав неповажними причини неявки представника позивача у підготовче засідання та відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 27.01.2026 проводилось за відсутності позивача (його представника).

У підготовчому засіданні 27.01.2026 суд розглянув заяви та клопотання учасників справи, які надійшли до його початку.

Щодо відзиву відповідача на позов та відповіді прокурора на цей відзив.

Суд прийняв до розгляду подані відповідачем та прокурором заяви по суті (відзив та відповідь на відзив), як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а спір вирішується з їх урахуванням.

Щодо відзиву позивача на позовну заяву та клопотання про поновлення строку на його подання.

За приписами ч. 1, 2 ст. 161 Господарського процесуального при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ч. 1 ст. 165, ч. 1 ст. 166, ч. 1 ст. 167 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. У запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

Отже, ГПК України передбачено, що відзив на позов подається відповідачем, тоді як позивач має право подати відповідь на відзив.

Зміст відзиву позивача на позов свідчить, що у ньому він заперечує проти правових підстав подання позову та вважає його необґрунтованим, а отже суд розцінив цей відзив як подання додаткових пояснень у розумінні ч. 5 ст. 161 ГПК України, які також узгоджуються з приписами ч. 5 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, хоча і не є заявою про відмову від позову.

Суд прийняв подану відповідачем заяву саме як додаткові пояснення, а спір вирішується з їх урахуванням.

Оскільки за приписами ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, а позивачем строк на подання додаткових пояснень не був пропущений, з огляду на те, що він взагалі не встановлювався, відтак суд у підготовчому засіданні 27.01.2026 постановив ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача про поновлення процесуального строку.

У підготовчому засіданні 27.01.2026 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 05.02.2026 на 10:20.

Ухвалою суду від 27.01.2026 повідомлено учасників справи про час та місце розгляду справи по суті 05.02.2026.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 30.01.2026 постановлено судове засідання з розгляду справи по суті 05.02.2026 проводити в режимі відеоконференції.

28.01.2026 прокурор через підсистему «Електронний суд» подав до суду письмові пояснення на додаткові пояснення позивача.

30.01.2026 позивач через підсистему «Електронний суд» подав до суду заяву про відмову від позову.

03.02.2026 прокурор через підсистему «Електронний суд» подав до суду заперечення на заяву позивача про відмову від позову.

05.02.2026 позивач через підсистему «Електронний суд» подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи інформацію Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи від 30.06.2025 №01-03/2144.

У судовому засіданні 05.02.2026 суд відмовив у задоволенні заяви позивача про відмову у позові, оскільки прокурор підтримує позов, а відповідно до ч. 5 ст. 55 ГПК України відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви) не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Щодо клопотання позивача про долучення до матеріалів справи інформації Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи від 30.06.2025 №01-03/2144.

У судовому засіданні представник позивача повідомила, що зазначений лист вже подавався Департаментом разом з відзивом на позов, проте внаслідок технічної помилки був відсканований та завантажений не у повному обсязі.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Статтею 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зазначені позивачем обставини щодо помилкового подання інформації Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи від 30.06.2025 №01-03/2144 не у повному обсязі суд не вважає поважними причинами неможливості подання цього доказу у встановлений ГПК України строк, оскільки такі обставини не є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення учасника справи та пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення зазначеної процесуальної дії. Неналежна організація процесу, пов`язана з поданням доказів у порядку, встановленому ГПК України, з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у Департаменту для своєчасного подання цього доказу є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.

За наведених обставин суд у судовому засіданні 05.02.2026 на підставі ч. 8 ст. 80, ч. 2 ст. 118 ГПК України постановив ухвалу про залишення без розгляду клопотання позивача про долучення до матеріалів справи інформації Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи від 30.06.2025 №01-03/2144, оскільки зазначений доказ поданий позивачем з пропуском строку, встановленого на його подання, а Департамент не обґрунтував неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього.

У судовому засіданні 05.02.2026 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив скорочене рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при укладенні між позивачем та відповідачем додаткових угод № 1 від 30.06.2025, № 2 від 10.07.2025, № 3 від 24.07.2025 до договору поставки від 24.06.2025 № 63 щодо продовження строку поставки товару були порушені вимоги п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п.п. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування (далі - Особливості), а саме не надано документального підтвердження обставин, що спричинили продовження строку поставки товару. Враховуючи те, що спірні додаткові угоди укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей, прокурор просить визнати їх недійсними. Оскільки відповідач не поставив товар у встановлений у Договорі строк, прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції у розмірі 100 627,13 грн.

Позивач не підтримує позов, заявлений прокурором в його інтересах, оскільки вважає, що компетентним органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів Запорізької міської територіальної громади у спірних правовідносинах, є Запорізька міська рада, а не Департамент. Також позивач наголошує на відсутності належного обґрунтування порушення інтересів держави у цій справі.

Крім того, позивач зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не визначено перелік об`єктивних обставин та форму їх документального підтвердження, а такі обставини та спосіб їх підтвердження визначаються Замовником самостійно. Позивач заперечує проти порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей при укладенні оспорюваних додаткових угод.

Відповідач заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні, враховуючи таке:

- на підтвердження обставин, що зумовили продовження строку поставки товару, ТОВ «Мірос» надало замовнику лист Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА від 30.06.2025 № 01-03/2144 щодо оголошення повітряних тривог у Чернігівській області, а також листи постачальників - ТОВ «Інвест Вуд Трейд» від 08.07.2025 № 25/07 та ТОВ «Метал Холдінг Трейд» від 22.07.2025 № 16 про затримку поставок фанери та металопрокату, спричинену воєнним станом, ракетно-шахедними обстрілами та ускладненням логістики; зазначені обставини та форма їх підтвердження не викликали у замовника сумнівів і відповідали пункту 5.1 Договору;

- прокурор помилково вважає, що укладення Договору через 3 роки 4 місяці після запровадження воєнного стану виключає можливість визнання повітряних тривог і ракетно-шахедних обстрілів об`єктивними підставами для продовження строку виконання зобов`язань, відносячи їх до комерційного ризику постачальника, адже про існування вказаних обставин відповідач не міг не знати під час участі в торгах та в момент підписання Договору;

- продовження строків поставки не спричинило жодних негативних наслідків ані для Замовника, ані для держави, у зв`язку з чим представництво інтересів держави в цьому випадку є недоцільним і надмірним; водночас до суспільно значущих інтересів держави слід віднести підтримку та сприяння підприємницькій діяльності, особливо в умовах воєнного стану та складних умов функціонування підприємств.

Прокурор заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає:

- надані відповідачем лист Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської обласної державної адміністрації від 30.06.2025 № 01-03/2144, а також листи постачальників від 08.07.2025 № 25/07 та від 22.07.2025 № 16 не є документами, виданими уповноваженими органами у встановленому законодавством порядку, а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості виконання зобов`язань у визначений строк. Відповідач також не надав доказів того, що ТОВ «Інвест Вуд Трейд» та ТОВ «Метал Холдінг Трейд» фактично здійснювали поставку матеріалів, які мали бути поставлені саме на умовах Договору. Крім того, аналіз тривалості повітряних тривог у Чернігівській області свідчить, що після укладення Договору їх інтенсивність зменшилася (лист Департаменту від 02.12.2025 № 07-02-04/38773);

- несвоєчасне виконання договору про закупівлю, що фінансується з бюджету, призводить до неефективного використання державних ресурсів, порушує принципи максимальної економії та ефективності використання бюджетних коштів, визначені статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі» та статтею 7 Бюджетного кодексу України, і, як наслідок, порушує економічні інтереси держави.

Заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

28.05.2025 Департаментом муніципального управління Запорізької міської ради на вебпорталі публічних закупівель «Prozorro» розміщено оголошення про проведення відкритих торгів № UA-2025-05-28-013246-а на закупівлю товарів - обладнання (малі архітектурні форми) для влаштування інклюзивних спортивних майданчиків при здійсненні капітального ремонту території благоустрою парків м. Запоріжжя) очікуваною вартістю 4 700 115,00 грн за кошти місцевого бюджету.

За результатами проведених торгів 24.06.2025 Департамент муніципального управління Запорізької міської ради (далі - Замовник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Мірос» (далі - Постачальник) уклали договір поставки товару №63 (далі - Договір), за умовами п. 1.2 якого Постачальник зобов`язується поставити Замовнику Товар, зазначений в п. 1.3 цього Договору та в Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною цього Договору, а Замовник - прийняти і оплатити такий Товар.

Найменування (номенклатура, асортимент) Товару: обладнання (малі архітектурні форми) для влаштування інклюзивних спортивних майданчиків при здійсненні капітального ремонту території благоустрою парків м. Запоріжжя (код ДК 021:2015: 37530000-2 Вироби для парків розваг, настільних або кімнатних ігор) (далі - Товар) (п. 1.3 Договору).

Обсяг закупівлі: 4 комплекти (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна цього Договору становить 4 499 000,00 грн.

У п. 5.1 Договору встановлено, що поставка Товару здійснюється власними силами, засобами та за рахунок Постачальника до 01.07.2025 року.

Строк поставки Товару за даним Договором може змінюватись у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин з дотриманням вимог чинного законодавства України та цього Договору. Об`єктивні обставини та форму документального підтвердження таких обставин визначає сам Замовник.

Місце поставки Товару: вул. Цимлянська, 25, м. Запоріжжя Запорізької області, 69034 (п. 5.2 Договору).

Згідно з п. 5.4 Договору факт приймання Товару, а також відсутність зауважень до Товару, підтверджується підписанням уповноваженими представниками Сторін належним чином (відповідно до вимог чинного законодавства України) оформленої накладної на Товар.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання щодо поставки Товару та/або усунення недоліків Товару Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості затриманого Товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 9.1, 9.2 Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань по Договору, якщо це невиконання з`явилося слідством обставин непереборної сили. При цьому строк виконання зобов`язань по цьому договору переноситься на строки дії таких обставин.

Сторони обізнані, що Договір укладено під час дії воєнного стану в Україні введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», та продовження його дії відповідно до Указу Президента України, при цьому Постачальник підтверджує можливість виконання своїх зобов`язань відповідно до умов Договору. Сторони домовились, що сам факт оголошення воєнного стану не є форс- мажорною обставиною та настання обставин непереборної сили, що призвели до неможливості виконання зобов`язань за даним Договором, має бути підтверджено та засвідчено довідкою Торгово-промислової палати України або іншого компетентного органу, що визначений чинним законодавством України.

Пунктами 9.3, 9.4 Договору передбачено, що настання обставин непереборної сили має бути засвідчено компетентним органом, що визначений чинним законодавством України.

Сторони, зобов`язані повідомити одна одну про виникнення форс-мажорних обставин, які перешкоджають виконанню Договору, протягом 10 (десяти) днів від дати виникнення цих обставин (за можливості невідкладно із урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку).

Якщо форс-мажорні обставини та (або) їх наслідки тимчасово перешкоджають виконанню цього Договору, то виконання цього Договору зупиняється на строк, протягом якого воно є неможливим.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2025, але в будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п. 11.1 Договору).

За умовами п. 12.1, 12.3 Договору істотні умови Договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 року №1178, а саме: продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

При виникненні обставин, які зумовлюють необхідність внесення змін до цього Договору, Сторона, що ініціює таку зміну, повідомляє про це іншу Сторону протягом прийнятного строку з моменту виникнення відповідних обставин з письмовим обґрунтуванням та/або документальним підтвердженням.

Всі зміни і доповнення до даного Договору повинні бути оформлені в письмовій формі шляхом укладення додаткової угоди, які становлять невід`ємну частину договору та які повинні бути підписані та скріплені печатками Сторін (у разі її використання).

Додатком №1 до Договору є Специфікація, у якій вказаний товар, що підлягає поставці, а саме: 4 комплекти обладнання (малих архітектурних форм) для влаштування інклюзивних спортивних майданчиків, до складу яких входять, зокрема, спортивні тренажери, ігрові споруди (конструкції) для дітей.

ТОВ «Мірос» звернулось до позивача із листом-зверненням №б/н від 30.06.2025, у якому зазначає про нестабільну безпекову ситуацію, а саме - часті повітряні тривоги та пов`язані з ними вимушені зупинки виробничого процесу, через що відбувається тимчасове уповільнення виробничих циклів, та просить розглянути можливість продовження терміну поставки Товару до 15.08.2025.

ТОВ «Мірос» надало лист Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА від 30.06.2025 №01-03/2144 про повітряні тривоги, у якому зазначено, що у період з 01.06.2025 по 15:00 30.06.2025 сигнал «Повітряна тривога» оголошувався на території Чернігівської області 82 рази.

30.06.2025 ТОВ «Мірос» та Департамент муніципального управління Запорізької міської ради уклали додаткову угоду №1 до Договору (далі - Додаткова угода №1), відповідно до якої продовжено строк поставки Товару до 10.07.2025.

ТОВ «Мірос» звернулось до позивача із листом-повідомленням №212 від 08.07.2025, у якому зазначає про затримку у постачанні необхідних матеріалів (фанери) від їхнього постачальника - ТОВ «Інвест Вуд Трейд» та просить внести зміни до Договору щодо терміну поставки Товару до 24.07.2025.

ТОВ «Мірос» надало лист ТОВ «Інвест Вуд Трейд» від 08.07.2025 №25/07, у якому повідомлено відповідача про затримку поставки фанери з боку їхнього постачальника.

10.07.2025 ТОВ «Мірос» та Департамент муніципального управління Запорізької міської ради уклали додаткову угоду №2 до Договору (далі - Додаткова угода №2), відповідно до якої продовжено строк поставки Товару до 24.07.2025.

ТОВ «Мірос» звернулось до позивача із листом-повідомленням №222 від 23.07.2025, у якому зазначає про затримку у постачанні металопрокату від їхнього постачальника та просить внести зміни до Договору щодо продовження терміну поставки Товару до 31.07.2025.

ТОВ «Мірос» надало лист Чернігівської філії ТОВ «Метал Холдінг Трейд» від 22.07.2025 №16, у якому повідомлено відповідача про затримку поставки металопрокату з боку їхніх постачальників.

24.07.2025 ТОВ «Мірос» та Департамент муніципального управління Запорізької міської ради уклали додаткову угоду №3 до Договору (далі - Додаткова угода №3), відповідно до якої продовжено строк поставки Товару до 31.07.2025.

У період з 14.07.2025 по 31.07.2025 ТОВ «Мірос» поставило Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради Товар на загальну суму 4 499 000,00 грн, на підтвердження чого надано накладні №М-0116 від 14.07.2025 на суму 1 141 247,00 грн (комплект №4), №М-0136 від 24.07.2025 на суму 1 217 730,00 грн (комплект №1), №М-0139 від 29.07.2025 на суму 959 285,00 грн (комплект №2), №М-0148 від 31.07.2025 на суму 1 180 738,00 грн (комплект №3).

Департамент муніципального управління Запорізької міської ради сплатив вартість поставленого ТОВ «Мірос» товару у розмірі 4 499 000,00 грн у повному обсязі, на підтвердження чого надано платіжні інструкції №66 від 23.07.2025 на суму 1 141 247,00 грн, №70 від 30.07.2025 на суму 1 217 730,00 грн, №71 від 30.07.2025 на суму 959 285,00 грн, №85 від 06.08.2025 на суму 1 180 738,00 грн.

Прокурор надав лист Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА від 02.12.2025 №07-02-04/3877, у якому зазначено, що у період з 01.05.2025 по 31.05.2025 сигнал «Повітряна тривога» оголошувався на території Чернігівської області 76 разів; у період з 01.06.2025 по 30.06.2025 - 83 рази; у період з 24.06.2025 по 01.07.2025 - 15 разів. Також у цьому листі зазначена тривалість повітряної тривоги за кожний день вказаних періодів.

Відповідач надав лист Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА від 09.01.2026 №0103/137, у якому зазначено, що у період з 24.06.2025 по 31.07.2025 сигнал «Повітряна тривога» оголошувався на території Чернігівського району 110 разів загальною тривалістю 259 годин 8 хвилин.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ТОВ «Мірос» є: 32.30 - виробництво спортивних товарів.

Оцінка суду.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради у зв`язку із невиконанням ним своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави (територіальної громади) у суді.

Позивач не підтримує позов, заявлений прокурором в його інтересах, оскільки вважає, що компетентним органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів Запорізької міської територіальної громади у спірних правовідносинах, є Запорізька міська рада, а не Департамент. Крім того, позивач наголошує на відсутності належного обґрунтування порушення інтересів держави у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Відповідно до п. 1.1, 1.4, 1.5, 2.1 Положення про Департамент муніципального управління Запорізької міської ради, затвердженого рішенням Запорізької міської ради №39 від 05.03.2025, Департамент є виконавчим органом Запорізької міської ради. Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки, відкриті в органах Державної казначейської служби. Департамент має всі права юридичної особи відповідно до чинного законодавства, вправі набувати майнові і немайнові права та обов`язки, може виступати позивачем або відповідачем у судах. Департамент виконує функції головного розпорядника коштів відповідно до Бюджетного кодексу України.

Метою діяльності Департаменту є забезпечення ефективної системи муніципального управління територій районів міста Запоріжжя, реалізація державної політики, а також комплексу повноважень органів місцевого самоврядування щодо забезпечення, комплексного благоустрою території міста, організації санітарної очистки, проведення ремонту та будівництва внутрішньоквартальних доріг, утримання, проведення поточного та капітального ремонту, реконструкції та нового будівництва вулично-дорожньої мережі, організація робіт з утримання та встановлення засобів безпеки дорожнього руху, проведення ремонту, реконструкції, нового будівництва засобів безпеки дорожнього руху, координації діяльності з питань контролю за благоустроєм та законності розміщенням зовнішньої реклами (у взаємодії з робочим органом з питань розміщення зовнішньої реклами (Робочий орган), організація роботи поводження з безхазяйними відходами, дотриманням екологічного законодавства в рамках повноважень самоврядного контролю, дотриманням на території міста Запоріжжя правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, вимог щодо розміщення, функціонування та обладнання майданчиків для паркування, організацію виносної торгівлі, ярмарок та діяльності ринків, запобігання вчиненню правопорушень в межах функцій Департаменту, а також забезпечення оформлення відповідних документів дозвільного характеру, укладання договорів та отримання інших, передбачених законодавством, погоджень чи дозволів в межах функціональних повноважень.

Отже, Департамент як структурний підрозділ міської ради створений і здійснює свою діяльність для задоволення соціальних та економічних інтересів Запорізької територіальної громади у відповідній сфері.

Як встановив суд, Договір та спірні додаткові угоди до нього укладені між Департаментом муніципального управління Запорізької міської ради та ТОВ «Мірос».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (п.38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру»).

Аналогічний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №917/341/19, від 02.02.2021 у справі №922/1795/19, від 07.04.2021 у справі №917/273/20, від 18.06.2021 у справі №927/491/19.

Так, у справі №927/491/19 прокурор звернувся з позовом від імені Відділу як сторони договору, який судом було визнано недійсним. У позові прокурор просив стягнути кошти на користь Відділу як сторони договору. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду дійшов висновку, що прокурор правильно визначив Відділ (сторону договору) як позивача, враховуючи, що позов містить вимогу про стягнення надмірно сплачених за договором грошових сум на користь Відділу (і не містить вимоги про стягнення отриманого за договором в дохід держави) (п.59 постанови від 18.06.2021 у справі №927/491/19).

Оскільки Департамент є головним розпорядником бюджетних коштів та стороною оспорюваних правочинів, суд доходить висновку, що Департамент є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі.

Прокурор звертався до Департаменту з листом від 06.08.2025 №52-103-6155вих-25, у якому повідомив про виявлені порушення Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей при укладенні спірних додаткових угод та просив надати інформацію про вжиття заходів щодо усунення зазначених порушень.

Тобто прокурором було повідомлено позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави (територіальної громади).

Департамент у листі від 27.08.2025 №165/01-18, адресованому Вознесенській окружній прокуратурі, зазначив про те, що зобов`язання за Договором сторонами не порушувались та додаткові угоди до Договору укладені відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому відсутні порушення або загроза порушення законних інтересів держави, у зв`язку з чим підстави для представництва інтересів держави в суді відсутні.

У п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що при вирішенні питання про необхідність звернення до суду з позовом компетентний орган може діяти в умовах конфлікту інтересів - коли порушення інтересів держави, про яке стверджує прокурор, може бути пов`язане з раніше вчиненими протиправними діями цього органу чи бездіяльністю.

Для врахування цих обставин стаття 55 ГПК України передбачає такі правила:

- якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (учасником, акціонером) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави;

- відмова компетентного органу від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Отже, непідтримання компетентним органом позову, поданим в його особі, не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим, оскільки невжиття цим органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

При цьому суд враховує, що виконання соціальних програм місцевої громади та використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес і стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців міста; неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема, шляхом укладення виконавчим органом місцевого самоврядування незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади області.

Крім того, слід зважувати, що строки договору (строки поставки товару, надання послуг або виконання робіт) є однією з істотних умов будь-якого договору про публічну закупівлю, а підстави та порядок їх зміни регулюються окремими нормами Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей. У свою чергу отримання територіальною громадою предмету закупівлі своєчасно в обумовлений строк (який при цьому безпосередньо представником цієї громади і був встановлений) беззаперечно становить суспільний інтерес, а отримання неустойки за його порушення ще й економічний.

Натомість, за логікою позивача ані порушення строків поставки продукції, ані відмова від стягнення неустойки не порушує інтереси громади.

Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив Департамент позивачем, компетентним органом, оскільки він як структурний підрозділ міської ради створений і здійснює свою діяльність для задоволення соціальних та економічних інтересів Запорізької територіальної громади у відповідній сфері, є головним розпорядником бюджетних коштів та стороною спірних правочинів, втім, не звернувся до суду з позовом про визнання їх недійсними та стягнення штрафних санкцій після отримання інформації від прокурора про наявні порушення, що свідчить про його бездіяльність.

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради до ТОВ «Мірос» про визнання недійсними додаткових угод та стягнення штрафних санкцій.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду, а відтак доводи позивача та відповідача про відсутність таких підстав відхиляються судом.

Щодо визнання недійсними додаткових угод.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановив суд, 24.06.2025 позивач та відповідач уклали договір поставки товарів №63, за умовами якого ТОВ «Мірос» зобов`язалося поставити Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради обумовлений у Договорі Товар у термін до 01.07.2025.

Водночас згідно з Додатковими угодами №1, №2, №3 строк поставки Товару неодноразово продовжувався, востаннє - до 31.07.2025.

Прокурор вважає, що при укладенні Додаткових угод №1, №2 та №3 були порушені вимоги п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п.п. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, а саме не надано документального підтвердження обставин, що спричинили продовження строку поставки товару.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Згідно з частиною 1 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

З аналізу положень Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, та повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Аналогічні за змістом положення передбачені у підпункті 4 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 12.10.2022 № 1178 (далі - Особливості), за приписами яких істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпунктів 13 та 15 пункту 13) цих Особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Таким чином, вказані норми передбачають умови та можливість внесення змін до договору про закупівлю, зокрема й стосовно строку виконання зобов`язань лише, якщо сторони це прямо вказали в умовах договору або уклали додаткову угоду про це за взаємною згодою сторін вже після виникнення таких обставин (постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21). При цьому вказані норми передбачають можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/21806/17, від 06.06.2023 у справі № 910/21100/21).

Отже, об`єктивні обставини, що спричинили відповідне продовження, мають бути документально підтверджені і вони не обов`язково мають бути обставинами непереборної сили, засвідченими у вигляді сертифіката ТПП України.

Виходячи з аналізу наведених норм, зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема в частині продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань є правомірною виключно за вказаних вище умов і відбувається у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження; документально підтверджених обставин непереборної сили; документально підтверджених обставин затримки фінансування витрат замовника (правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 12.12.2024 у справі № 916/4679/23).

У п. 12.1 Договору сторони погодили, що істотні умови Договору про закупівлю можуть змінюватись у випадку продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Зміст листів ТОВ «Мірос» свідчить про те, що необхідність укладення оспорюваної Додаткової угоди №1 обґрунтована частими повітряними тривогами та у зв`язку з цим вимушеними зупинками виробничого циклу; Додаткових угод №2 та №3 - затримкою поставки матеріалів (фанери та металопрокату) з боку інших постачальників.

З урахуванням наведеної у листах інформації, а також основного виду економічної діяльності ТОВ «Мірос» (32.30 - виробництво спортивних товарів), відповідач є не лише постачальником спірного товару, а й його безпосереднім виробником.

Суд враховує, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі воєнний стан неодноразово було продовжено та він діє на теперішній час.

Внаслідок збройної агресії рф та здійснення атак на території України в різних регіонах оголошується сигнал «Повітряна тривога», що об`єктивно може ускладнювати повноцінне функціонування, зокрема, суб`єктів підприємницької діяльності.

Водночас сама по собі наявність повітряних тривог, без належного обґрунтування неможливості виконання договірних зобов`язань у конкретних умовах та без підтвердження відповідних обставин належними і допустимими доказами, не може слугувати підставою для продовження строків виконання зобов`язань за договором, оскільки повітряні тривоги не мають постійного та безперервного характеру.

Згідно з інформацією, викладеною у листах Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА, наданих прокурором і відповідачем, у період з дати укладення Договору (24.06.2025) до кінцевої дати поставки у первісній редакції (01.07.2025) загальна тривалість повітряних тривог на території Чернігівської області, у тому числі Чернігівського району, де зареєстрований відповідач, становила 30 годин 22 хвилини протягом 8 днів.

Разом із тим кількість і тривалість повітряних тривог після укладення Договору не лише не збільшилися порівняно з аналогічним періодом до його укладення (з 16.06.2025 по 23.06.2025), а навпаки - зменшилися. Так, у зазначений період загальна тривалість повітряних тривог на території Чернігівської області становила 42 години 34 хвилини.

При цьому відповідач не обґрунтував, чи дійсно повітряна тривога оголошувалась саме в робочий час, коли його працівники мали виготовляти товар, що підлягав поставці, враховуючи те, що такі сигнали оголошувались як зранку, так і пізно ввечері та вночі. Також відповідач не надав доказів на підтвердження обставин необхідності переривання роботи у зв`язку з оголошенням тривоги (накази, розпорядження про порядок дій працівників під час повітряних тривог тощо). Зазначене свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між вказаними подіями та неможливістю виготовити та поставити Товар у встановлений у Договорі термін.

У відповіді Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА від 30.06.2025 №01-03/2144, наданої позивачем і відповідачем, відсутній аркуш 2 з інформацією про повітряні тривоги за період з 06.06.2025 по 28.06.2025, з чого слід дійти висновку, що така неповна інформація подавалась перед укладенням Додаткової угоди №1.

Крім того, у зазначеному листі Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА вказано, що запит відповідача датований 24.06.2025, тобто днем підписання Договору, а отже вже 24.06.2025 відповідач готувався до продовження терміну поставки товару.

Отже, відповідач не довів, що зазначені обставини мали надзвичайний характер та об`єктивно унеможливлювали виготовлення і поставку Товару у строк до 01.07.2025; навпаки, такі обставини не є новими чи непередбачуваними для сторін, а відтак не створюють правових підстав для зміни істотних умов договору, зокрема шляхом продовження строків виконання зобов`язань.

Як докази, що підтверджують зазначені відповідачем обставини щодо затримки поставки матеріалів (фанери та металопрокату), необхідних для виготовлення Товару, які стали підставою для укладення Додаткових угод №2 та №3, відповідач надав лист ТОВ «Інвест Вуд Трейд» від 08.07.2025 №25/07 та лист Чернігівської філії ТОВ «Метал Холдінг Трейд» від 22.07.2025 №16, у яких повідомлено відповідача про відповідні затримки.

Проте відповідач не надав копій договорів, укладених з постачальниками цих матеріалів, у яких встановлені номенклатура та строки виконання зобов`язань з поставки товару, обґрунтувань використання цієї продукції у виробництві спірного товару, внаслідок чого неможливо встановити чи дійсно мала місце затримка поставки відповідної сировини саме необхідної у виробництві, а отже відповідач не довів зазначених обставин.

Отже, відповідач документально не підтвердив об`єктивних обставин неможливості здійснення поставки товару в обумовлений у Договорі термін, а відтак і обставин, які спричинили продовження такого строку шляхом укладення Додаткових угод №2 та №3.

При цьому суд враховує, що поставка Товару за умовами Договору мала відбутись протягом 8 днів з дня його укладення. Тобто відповідач протягом зазначеного строку повинен був не тільки виготовити Товар, а й здійснити його поставку до м. Запоріжжя.

З огляду на стислі строки поставки та необхідність доставки Товару до м. Запоріжжя (що потребує не менше доби через значну відстань від с. Брусилів Чернігівського району), відповідач задля дотримання можливості виробництва та строку поставки мав забезпечити наявність необхідних матеріалів для виготовлення Товару ще до дати укладення Договору або вже у нього на складі, або отримати від постачальників гарантії щодо їх наявності та можливості швидкої доставки.

Крім того, суд враховує, що згідно з ч. 3 ст. 28 Закону України «Про публічні закупівлі» протокол розкриття тендерних пропозицій/пропозицій формується та оприлюднюється електронною системою закупівель автоматично в день розкриття тендерних пропозицій/пропозицій.

Оцінка тендерних пропозицій/пропозицій проводиться автоматично електронною системою закупівель на основі критеріїв і методики оцінки, зазначених замовником у тендерній документації/оголошенні про проведення спрощеної закупівлі, шляхом застосування електронного аукціону. Дата і час проведення електронного аукціону визначаються електронною системою закупівель автоматично (ч. 1 ст. 29 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Частиною 10 ст. 29 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що строк розгляду тендерної пропозиції/пропозиції, що за результатами оцінки визначена найбільш економічно вигідною, не повинен перевищувати п`яти робочих днів з дня визначення найбільш економічно вигідної пропозиції. Такий строк може бути аргументовано продовжено замовником до 20 робочих днів. У разі продовження строку замовник оприлюднює повідомлення в електронній системі закупівель протягом одного дня з дня прийняття відповідного рішення.

Розгляд та оцінка тендерних пропозицій здійснюються відповідно до статті 29 Закону (положення частин другої, дванадцятої, шістнадцятої, абзаців другого і третього частини п`ятнадцятої статті 29 Закону не застосовуються) з урахуванням положень пункту 43 цих особливостей (п. 41 Особливостей).

Відповідно до п. 49 Особливостей рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником відповідно до статті 33 Закону та цього пункту.

Повідомлення про намір укласти договір про закупівлю автоматично формується електронною системою закупівель протягом одного дня з дати оприлюднення замовником рішення про визначення переможця процедури закупівлі в електронній системі закупівель.

З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника до органу оскарження договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через п`ять днів з дати оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю.

Замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем процедури закупівлі, протягом строку дії його пропозиції, не пізніше ніж через 15 днів з дати прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації та тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. У випадку обґрунтованої необхідності строк для укладення договору може бути продовжений до 60 днів. У разі подання скарги до органу оскарження після оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю перебіг строку для укладення договору про закупівлю зупиняється.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником у день визначення учасника переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі.

Протягом одного дня з дати ухвалення такого рішення замовник оприлюднює в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю.

Як встановив суд, в оголошенні про проведення спірних відкритих торгів 28.05.2025 зазначено дату та час розкриття тендерних пропозицій - 05.06.2025 о 18:50, а відтак з урахуванням положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про публічні закупівлі» протокол розкриття тендерних пропозицій/пропозицій повинен був сформований та оприлюднений електронною системою закупівель автоматично в цей день, тобто 05.06.2025.

При цьому дата та час проведення електронного аукціону в цьому оголошенні відсутня.

Також не надано суду і рішення Замовника про намір укласти договір про закупівлю з переможцем (відповідачем) спірної процедури закупівлі.

Оскільки дата проведення електронного аукціону та рішення про намір укласти договір про закупівлю з переможцем спірної процедури закупівлі суду невідомі, тому з урахуванням наведених положень Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей суд вважає, що відповідач був визнаний переможцем і про намір укласти з ним спірний договір був обізнаний не пізніше 17.06.2025.

Отже, вже з цієї дати відповідач мав обґрунтовані очікування на укладення договору, а зважаючи на стислі строки поставки - до 01.07.2025, мав проявити розумну обачність і повинен був здійснити необхідну підготовку до виготовлення товару.

Таким чином, на дату підписання Договору - 24.06.2025 відповідач повинен був об`єктивно оцінити можливість своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань та усвідомлювати ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із порушенням строків поставки, а у разі наявності обставин, що унеможливлювали їх виконання у встановлений строк, повинен був утриматися від укладення договору.

Водночас листи ТОВ «Інвест Вуд Трейд» Чернігівської філії ТОВ «Метал Холдінг Трейд» датовані 08.07.2025 та 22.07.2025, відповідно, тобто вже після закінчення встановленого у Договорі терміну поставки, що свідчить про відсутність у відповідача необхідних матеріалів для виготовлення Товару на дату укладення Договору та про те, що, підписуючи Договір, він взяв на себе зобов`язання без реальної можливості їх виконання у встановлений строк з метою подальшого продовження строку їх виконання.

Суд звертає увагу, що обставини, які були відомі сторонам або об`єктивно могли бути передбачені на момент укладення договору, не можуть визнаватися такими, що виникли раптово чи стали наслідком непереборної сили. У такий спосіб відповідні обставини не змінюють істотно баланс прав та обов`язків сторін, а лише відображають ризики, які сторона приймає на себе під час укладення договору.

Відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18.

Таким чином, відповідач як суб`єкт господарювання, що здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем договір про поставку товарів (укладений за результатами відкритих торгів), усвідомлював, що кінцевою датою поставки товару є дата, визначена у Договорі, з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Однак відповідач цього не зробив, а тому всі ризики настання таких негативних наслідків покладаються саме на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оспорювані Додаткові угоди №1, №2 та №3 укладені за відсутності документального підтвердження реальних об`єктивних обставин, які спричинили продовження строку поставки Товару, що є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд вважає, що застосування двосторонньої реституції у цій справі є неможливим, оскільки предметом позову у цій справі визначено не основний договір поставки товару № 63 від 24.06.2025, виконання якого було забезпечене шляхом перерахування коштів та поставки товару, а виключно Додаткові угоди №1, №2 та №3, якими продовжено строки виконання зобов`язань.

З огляду на правову природу оспорюваного правочину, його недійсність не породжує наслідків у вигляді повернення сторонами одержаного за основним договором, а отже, застосування реституції у цьому випадку не передбачається, а наслідки недійсності додаткових угод обмежуються відновленням дії умов договору у первісній редакції, без втручання у виконання основного договору № 63 від 24.06.2025.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.08.2025 у справі №916/2984/24.

Щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені).

Враховуючи порушення відповідачем строку поставки Товару, прокурор нарахував та заявив до стягнення 100 627,13 грн пені, нарахованої за період з 02.07.2025 по 13.07.2025 на суму 4 499 000,00 грн, за період з 14.07.2025 по 23.07.2025, нарахованої на суму 3 357 753,00 грн, за період з 24.07.2025 по 28.07.2025, нарахованої на суму 2 140 023,00 грн та за період з 29.07.2025 по 30.07.2025, нарахованої на суму 1 180 738,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)

З наведених вище положень статей 230-231 ГК України, статей 549, 551, 611 ЦК України слідує, що встановлення неустойки (штрафу, пені) віднесено до умов договору, які сторони, в межах встановлених законодавством, визначають на власний розсуд при укладенні договору.

У п. 7.2 Договору сторони встановили відповідальність відповідача за порушення строків виконання зобов`язання щодо поставки Товару у вигляді сплати пені у розмірі 0,1 відсотка вартості затриманого Товару за кожен день прострочення.

Оскільки Додаткові угоди №1, №2 та №3 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між позивачем і відповідачем щодо строку поставки Товару мали регулюватися п. 5.1 Договору, відповідно до якого кінцевим терміном поставки є 01.07.2025.

Отже, відповідач був зобов`язаний поставити весь Товар до 01.07.2025, проте взяті на себе зобов`язання в зазначений термін не виконав.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені, заявленої до стягнення, дійшов висновку про правильне її нарахування, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви справляється судовий збір.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 2), а позовної заяви немайнового характеру - 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 2).

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2025 (на момент подання позовної заяви) становить 3028,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

У позовній заяві прокурором об`єднано три вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру.

Враховуючи подання прокурором позовної заяви в електронній формі у підсистемі «Електронний суд» підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження розміру ставки судового збору за подання позову.

Таким чином, виходячи з викладеного вище, прокурор при зверненні з позовною заявою до суду повинен був сплатити судовий збір в сумі 9689,60 грн (4*3028*0,8).

Однак, як встановив суд, за подання позовної заяви прокурор сплатив судовий збір у розмірі 9659,60 грн.

Таким чином, розмір недоплаченого судового збору становить 30,00 грн, який суд, зважаючи на задоволення позову, вважає за необхідне покласти на відповідача шляхом перерахування його в дохід Державного бюджету України.

Правова позиція щодо можливості стягнення за рахунок іншої сторони судового процесу в порядку розподілу судових витрат недоплаченого судового збору при ухваленні судом рішення або додаткового рішення викладена у постановах Верховного Суду від 18.01.2019 у справі №910/11510/17, від 22.01.2019 у справі № 906/753/17, від 19.05.2020 у справі № 33/5009/8037/11.

Судовий збір у розмірі 9659,60 грн, сплачений за подання цього позову, відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь Запорізької обласної прокуратури.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 30.06.2025, № 2 від 10.07.2025, № 3 від 24.07.2025 до договору поставки від 24.06.2025 № 63, укладені між Департаментом муніципального управління Запорізької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мірос».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірос» (, вул. Паркова, 2-Ц, с. Брусилів, Чернігівський район, Чернігівська область, 15531) на користь Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради (, пр. Соборний, 214, м. Запоріжжя, 69216) 100 627,13 грн пені.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірос» (, вул. Паркова, 2-Ц, с. Брусилів, Чернігівський район, Чернігівська область, 15531) на користь Запорізької обласної прокуратури (, вул. Дмитра Апухтіна, 29а, м. Запоріжжя, 69005) кошти, витрачені у 2025 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 9659,60 грн.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірос» (, вул. Паркова, 2-Ц, с. Брусилів, Чернігівський район, Чернігівська область, 15531) в дохід Державного бюджету України (Стягувач: Державна судова адміністрація України, 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, , отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок: UA0026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106) 30,00 грн судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 16.02.2026.

Суддя В. В. Шморгун