ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
19 лютого 2026 рокуСправа № 921/86/26
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Охотницької Н.В.

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Пак" б/н від 17.02.2026 (вх.№1276 від 18.02.2026) про забезпечення позову у справі №921/86/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Пак", бульвар Зоряний, буд. 1, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49107

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес", село Токи, Підволочиський район, Тернопільська область, 47523

про стягнення 1 575 623,12 грн

Без виклику (повідомлення) учасників справи

Встановив:

18.02.2026 до Господарського суду Тернопільської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Пак" б/н від 17.02.2026 (вх.№1276 від 18.02.2026) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес, про стягнення заборгованості за Договором на поставку товару №09/05/2025-01 від 09 травня 2025 року в загальній сумі 1 575 623,12 грн, з яких (як зазначено у прохальній частині позовної заяви): 1 508 438,69 грн заборгованість за оплачений та фактично не поставлений товар; 15 083,16 грн - 3% річних, нарахованих на суму попередньої оплати, за якою не було поставлено товар, 4 953,80 грн інфляційні нарахування на суму попередньої оплати, за якою не було поставлено товар та 47 147,47 грн пеня.

При цьому, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором на поставку товару №09/05/2025-01 від 09 травня 2025 року в частині своєчасних розрахунків із позивачем за поставлений за видатковими накладними товар, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі заявленій до стягнення.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2026 справу №921/86/26 розподілено судді Охотницькій Н.В.

Також, 18.02.2026 до Господарського суду Тернопільської області через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Пак" надійшла заява (вх. №1276 від 18.02.2026) про забезпечення позову, у якій заявник відповідно до статей 136-137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на грошові кошти, які обліковуються на рахунках, а також на рухоме та нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" в межах ціни позову 1 575 623 грн 12 коп.

Обґрунтовуючи подану заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Біо Пак", посилаючись на норми чинного законодавства та практику Верховного Суду зазначає, що забезпечення позову у даній справі спрямоване на фактичне виконання рішення та стягнення грошових коштів, які відповідач в добровільному порядку не повернув. Поряд з цим, зазначає, що несплата відповідачем грошових коштів за поставлений позивачем товар на суму 1508438,69 грн є проявом недобросовісної поведінки, який підтверджує ризик ускладнення виконання рішення та унеможливлення ефективного захисту прав позивача. Також зауважує, що обраний спосіб забезпечення позову є співмірним та відповідним відносно предмета позову та відносно спірних правовідносин, не призведе до порушення прав відповідача, оскільки він не буде позбавлений права на грошові кошти та майно, а лише буде тимчасово обмежений у їх використанні, оскільки позивач просить накласти арешт та заборону відчуження на майно та грошові кошти в межах ціни позову, а тому відповідач зможе розпоряджатися грошовими коштами та майном, що становлять різницю між фактично наявною сумою грошових коштів та сумою коштів в межах ціни коштів (за наявності такої різниці). Зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову створює реальний ризик ускладнення або неможливості виконання майбутнього рішення суду, що суперечитиме завданню господарського судочинства та принципу ефективного судового захисту, а відмова у вжитті заходів забезпечення позову може призвести до відчуження активів відповідача, унеможливити реальне виконання рішення суду та фактично позбавити позивача ефективного судового захисту.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.02.2026, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Пак" (вх. №1276 від 18.02.2026) у справі №921/86/26 передано на розгляд судді Охотницькій Н.В.

Згідно положень статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст.140 ГПК України).

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково (ч. 5 ст.140 ГПК України).

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши надані заявником до заяви про забезпечення позову документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Такі заходи можуть вживатися лише за умов, що визначені зазначеною вище правовою нормою, зокрема, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз приписів частини 1 статті 136 і статті 137 Господарського процесуального кодексу України дає суду підстави для висновку про те, що під час вирішення питання про необхідність забезпечення позову чи відмови у застосуванні цього заходу, відповідні заяви слід розглядати із застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

У вирішенні питання про забезпечення позову має значення оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Необхідною умовою для застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Водночас, адекватність заходів забезпечення позову, що застосовуються господарським судом, визначається їх відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві чи іншим особам вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Положення статті 136 ГПК України пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статей 73,74 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або унеможливлення ефективного захисту чи поновлення прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позовних вимог не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Слід зазначити, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження.

При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Отже, інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Поряд з цим, заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

При цьому законодавством не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Разом з тим, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст.74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частини третя статті 13 ГПК України).

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вже було зазначено вище, Товариство з обмеженою відповідальністю "Біо Пак" в обґрунтування позовних вимог у справі №921/86/26 посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором на поставку товару №09/05/2025-01 від 09 травня 2025 року, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі, заявленій до стягнення.

При цьому, у позовній заяві містяться суперечності щодо характеру заявленої до стягнення заборгованості, зокрема в тексті позовної заяви йдеться про заборгованість за поставлений товар, тоді як у прохальній частині позовної заяви сформовано вимогу про стягнення заборгованості за оплачений та фактично не поставлений товар, стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань на суму попередньої оплати, за якою не було поставлено товар.

У зв`язку із наведеним, на даній стадії, суд не може дійти однозначних висновків щодо предмету спору, та характеру позовних вимог, з якими звернувся позивач, з метою визначення співмірності вказаних заявником заходів забезпечення позову до предмету спору.

У спірних правовідносинах заявник вважає за необхідне вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони відчуження на грошові кошти, які обліковуються на рахунках, а також на рухоме та нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" () в межах ціни позову 1 575 623 грн 12 коп.

В обґрунтування забезпечення позову заявник посилається на те, що такі заходи забезпечення позову необхідно застосувати з метою виконання в майбутньому судового рішення у справі щодо стягнення 1 575 623,12 грн, з огляду на ризик ускладнення виконання рішення та унеможливлення ефективного захисту прав позивача.

У своїй заяві ТОВ "Біо Пак" також посилається на наявність у відповідача нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном, після чого у останнього може не залишитися майна, за рахунок якого можливо було б виконати рішення суду на користь позивача, а також на недобросовісну поведінку відповідача, внаслідок несплати вартості фактично поставленого товару.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 03.03.2023 в справі №905/448/22, Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Поряд з цим, у вказаній постанові чітко зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові кошти), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При цьому, з поданих заявником документів не вбачається, що відповідачем здійснюються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання, достатності/недостатності грошових коштів на рахунках відповідача, витрачання коштів всупереч інтересам позивача, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо.

Будь-яких інших доказів, з якими діюче законодавство пов`язує необхідність застосування заходів забезпечення позову та які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду в майбутньому, заява про забезпечення позову також не містить.

Окрім того, у позовній заяві вказується про часткове виконання відповідачем умов договору. Проведення часткових оплат вбачається також із додатків до позовної заяви.

Таким чином, заявник не навів жодних доказів наявності фактичних обставин, з якими він пов`язує застосування таких заходів забезпечення позову, та достатнього обґрунтування своєму припущенню про те, що існує ризик невиконання майбутнього рішення суду.

Посилання позивача на існування загрози того, що у відповідача буде відсутня необхідна сума коштів для виконання судового рішення не може бути достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, адже нічим не підтверджується.

Як наслідок суд констатує, що доводи позивача, якими мотивовано необхідність забезпечення позову, ґрунтуються лише на його припущеннях про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань, а заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, суд повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності товариства з огляду на значний розмір боргу.

Суд також звертає увагу, що застосування заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно або кошти відповідача, є допустимим лише за умови наявності достатніх і обґрунтованих доказів фактичних обставин, які свідчать про реальний ризик невиконання судового рішення в разі його ухвалення на користь позивача.

Такий ризик може підтверджуватись, зокрема, поведінкою відповідача після виникнення спору або пред`явлення позову, яка виходить за межі звичайної господарської діяльності.

Водночас саме по собі загальне припущення заявника про можливість таких дій без конкретного посилання на обставини, що можуть свідчити про дійсність цього ризику, не може вважатися достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.11 ст.137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Таким чином, за відсутності доказів в підтвердження вчинення товариством будь-яких дій, що реально можуть свідчити про намір ухилитися від виконання майбутнього судового рішення, суд вважає, що заявником не доведено наявності обставин, передбачених ст. 136 ГПК України, які б вказували на необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на грошові кошти, які обліковуються на рахунках, а також на рухоме та нерухоме майно ТОВ "Агробізнес" в межах ціни позову.

Правові позиції Верховного Суду неодноразово акцентували, що лише обґрунтоване побоювання істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду, не підтверджене доказами, не може бути підставою для забезпечення позову.

Суд відзначає, що інститут забезпечення позову має допоміжний, тимчасовий і виключно запобіжний характер. Його призначення полягає у гарантуванні реального й ефективного захисту прав та інтересів особи у разі їхнього порушення, невизнання або оспорення. Водночас негайне втручання у сферу майнових прав іншої сторони через застосування заходів забезпечення позову є крайнім заходом, що потребує особливої обережності та виправданості.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування підстав необхідності забезпечення позову шляхом негайного втручання суду на цій стадії у сферу майнових прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес", а тому у задоволенні такої заяви слід відмовити.

Разом із тим, закон не обмежує можливість заявника звернутися із повторною заявою про вжиття заходів забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, у тому числі після відкриття провадження, за умови наявності підтвердженої необхідності вжиття таких заходів і належного доказового обґрунтування заявлених ризиків.

Відповідно до вимог статті 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 13, 14, 42, 73, 76, 77, 136, 137, 140, 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо Пак" б/н від 17.02.2026 (вх. №1276 від 18.02.2026) про забезпечення позову у справі №921/86/26 - відмовити.

Ухвала відповідно до ст. 235 ГПК України набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена за правилами, визначеними статтями 253-259 ГПК України

Ухвалу підписано 19.02.2026.

Суддя Н.В. Охотницька