ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2026 Справа № 914/3150/25

Господарський суд Львівської області в складі головуючої судді Бургарт Т.І., при секретарі судового засідання Бабій М.Т., розглянувши справу

за позовом: Комунального підприємства «Тролейбусне Депо №2» (вул.Ньютона, 5, м.Харків, 61105; );

до відповідача: Приватного підприємства «Крок» (вул.Княжа, 2, с. Щирець, Пустомитівський р-н, Львівська обл., 81160; );

про: стягнення заборгованості у розмірі 44 325,60 грн,

за участю представників:

від позивача: Марченко В.Ю. (ВКЗ);

від відповідача: Демчук Л.П.,-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Тролейбусне Депо №2» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства «Крок» про стягнення заборгованості у розмірі 44 325,60 грн.

Попередній рух справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Аргументи учасників справи

Аргументи позивача

Позивні вимоги обґрунтовані тим, що 17 березня 2025 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався в строк до 31 березня 2025 року поставити позивачу товар на загальну суму 50 370,00 грн, а позивач - прийняти товар та оплатити його вартість.

Всупереч умовам договору, відповідач здійснив поставку товару лише 16 квітня 2025 року, допустив простроченння виконання зобов`язання, що підтверджується видатковою накладною.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків поставки товару позивач нарахував штраф у розмірі 5% від загальної вартості товару за кожен день прострочення з 01 квітня по 16 квітня 2025 року включно у сумі 40 296,00 грн, а також пеню у розмірі 0,5% від загальної вартості товару за договором за кожен день прострочення у сумі 4 029,60 грн, стягнення яких є предметом позову.

Аргументи відповідача

Відповідач проти задоволення позову заперечив з огляду на помилковість розрахунку позивача, зокрема, неправильне визначення ним строку прострочення.

Зазначив, що поставка товару здійснювалася поетапно: перша частина товару була доставлена 7 квітня, наступна - 11 квітня, і лише незначна частина - 16 квітня. Відтак, нарахування штрафних санкцій виходячи з загальної вартості товару за період з 01 квітня по 16 квітня 2025 року включно не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки штраф за умовами договору повинен розраховуватися з вартості саме непоставленої частини товару.

Відповідач наголошує, що видаткова накладна не відображає фактичних термінів поставки, оскільки вона складена на весь обсяг поставленого товару і датована 16-м квітня на прохання самого позивача. Зазначене прохання позивач обгрунтовував необхідністю переоформлення документів після підписання додаткової угоди до договору для здійснення одноразової оплати поставки всього товару через казначейський рахунок позивача.

Крім цього, відповідач покликається на несправедливість умов договору щодо розміру штрафних санкцій, які не відповідають меті їх застосування.

Стверджує, що застосовані ставки є явно неспівмірною з наслідками порушення зобов`язання, особливо враховуючи відсутність доведених позивачем збитків.

З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, а у разі встановлення судом складу цивільного правопорушення - просить про зменшення розміру неустойки (штрафу та пені) до справедливого та співмірного рівня.

Обставини, встановлені судом

17 березня 2025 року між Комунальним підприємством «Тролейбусне Депо №2» (далі також - замовник) та приватним підприємством «Крок» (далі також - постачальник) укладено договір про закупівлю №0425 (далі також - договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити замовнику товар - продукцію для чищення (далі також - товар), а замовник зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість у порядку та на умовах цього договору (а.с.12-18).

Пунктом 1.2 договору визначено, що кількість, ціна та асортимент товару визначаються специфікацією (додаток №1), яка є складовою та невід`ємною частиною цього договору.

Сторони узгодили, що для замовлення товару покупець складає заявку з відповідним переліком товарів та їх необхідної кількості, а постачальник на підставі такої заявки здійснює поставку за власний рахунок протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання заявки на конкретну партію товару (пункт 5.1 договору).

Пунктом 5.1.1 договору передбаено способи надсилання заявки, в тому числі шляхом направлення її сканованої копії, засвідченої кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи замовника, на електронну пошту постачальника ().

Заявка повинна містити наступні відомості: найменування товару; кількість одиниць кожного виду асортименту товару; ціну на товар; строк та місце (адресу) поставки (пункт 5.1.2 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору, поставка здійснюється на умовах DDP - Україна (Інкотермс 2020), пункт призначення визначений згідно з пунктом 5.3 договору.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що місцем поставки товару є місто Харків, а безпосередня адреса доставки зазначається замовником у заявці на постачання конкретної партії товару.

24 березня 2025 року позивачем направлено на електронну пошту відповідача заявку №01/24/03 (а.с.21-22), у якій передбачено:

- місце поставки товару за адресою: 61105, Україна, Харківська обл., м. Харків, вул. Ньютона, 5;

- строк поставки товару - до 31 березня 2025 року;

- кількість та асортимент товару на загальну суму 50 370,00 грн (зокрема: засіб миючий для підлоги універсальний CLEAN PRO на суму 2 700,00 грн; засіб для ручного миття посуду FAIRY на суму 9 450,00 грн; гель для чищення унітазів DOMESTOS на суму 3 300,00 грн; засіб відбілюючий білизна на суму 720,00 грн; засіб для миття скла Mr.Muscle на суму 6 600,00 грн; засіб для чищення сантехніки NeoCleanPro на суму 1 050,00 грн; професійний пральний порошок Taxat azur Ecolab на суму 7 500 грн; засіб для скла, дзеркал та поверхонь Cleando Rainbow на суму 3 000,00 грн; лужний засіб для прибирання промислових об`єктів Kiehl Dopomat-forte на суму 16 050,00 грн).

Пунктом 5.1.3 договору визначено, що заявка, передана за допомогою електронної пошти, вважається отриманою в день її відправлення. До моменту обміну оригіналами факсові та скановані копії заявок мають юридичну силу оригіналу.

04 квітня 2025 року відповідачем через ТзОВ «Нова пошта» скеровано на зазначену у заявці позивачем адресу два відправлення, що підтверджується експрес-накладними №3252 (а.с.154) та №3260 (а.с.155).

Згідно накладної №NF-1367 про відвантаження матеріалів від 04 квітня 2025 року, позивачу відвантажено лужний засіб для прибирання промислових об`єктів на суму 8 025,00 грн (а.с.180).

Відправлений позивачем 04 квітня 2025 року товар (за експрес-накладними №3252 та №3260) отримано відповідачем 07 квітня 2025 року, що підтверджується інформацією ТОВ «Нова пошта», зазначеною у специфікації до акта наданих послуг №НП-014204413 від 10 квітня 2025 року, виданою відповідачу для оплати послуг доставки вказаних відправлень (а.с.78).

07 квітня 2025 року відповідач через ТОВ «Нова пошта» поштовим відправенням скерував на зазначену у заявці позивачем адресу товар, що підтверджується експрес-накладною №6496 (а.с.156).

За змістом накладної №NF-1443 від 07 квітня 2025 року (а.с.181) про відвантаження матеріалів, позивачу відвантажено товар на суму 39 645,00 грн (зокрема: засіб для ручного миття посуду FAIRY на суму 9 450,00 грн; Domestos гель для миття туалетів на суму 3 300,00 грн; засіб для миття туалетів Donat на суму 720,00 грн; засіб для миття скла Mr.Muscle на суму 6 600,00 грн; Donat засіб для миття туалету HoReCa на суму 1 050,00 грн; Taxat Azury на суму 7 500,00 грн; Rainbow засіб для скла, дзеркал та поверхонь на суму 3 000,00 грн; Dopomat-forte лужний засіб для прибирання промислових об`єктів на суму 8 025,00 грн).

Відправлення від 07 квітня 2025 року позивачем отримано 11 квітня 2025 року, що підтверджується інформацією ТОВ «Нова пошта», зазначеною у специфікації до акта наданих послуг №НП-014276254 від 20 квітня 2025 року, виданої відповідачу для оплати доставки товару за експрес-накладною №6496 (а.с.79).

14 квітня 2025 року відповідачем (безпосередньо через свого постачальника ОСОБА_1 ) через ТОВ «Нова пошта» на зазначену в заявці адресу відправлено, а 16 квітня 2025 року позивачем отримано поштове відправлення за експрес-накладною №7665. Зазначене підтверджується специфікацією до акта наданих послуг №НП-014276254 від 20 квітня 2025 року, виданого ТОВ «Нова пошта» відповідачу для оплати доставки товару за експрес-накладною №7665 (а.с.79).

Згідно накладної №NF-1671 про відвантаження матеріалів від 14 квітня 2025 року, відповідач відвантажив позивачу засіб миючий для підлоги універсальний CLEAN PRO на суму 2 700, 00 грн (а.с.182).

Пунктом 5.4 договору, датою поставки товару за даним договором вважається дата поставки товару в місце, зазначене в пункті 5.3 договору, що засвідчується підписаною накладною на товар уповноваженими представниками сторін.

15 квітня 2025 року позивач надіслав відповідачу додаткову угоду №1 до договору №0425 від 15 квітня 2025 року, що підтверджується скріншотом надсилання листа електронною поштою Gmail (а.с.80- 81) та долученим відповідачем до матеріалів справи відеозаписом.

Предметом додаткової угоди є зміна платіжних реквізитів позивача та доповнення договору пунктом про джерела фінансування за договором, яким є, зокрема, кошти бюджету Харківської міської територіальної громади (відеозапис, огляд електронного листування сторін сек.00:39-00:43).

З матеріалів справи вбачається, що сторони у зв`язку з укладенням додаткової угоди узгоджували реквізити видаткової накладної №464, яка була складена на виконання відповідачем заявки позивача на поставку товару вже після завершення фактичної поставки.

Зокрема, позивач двічі надсилав відповідачу скановану копію друкованого примірника видаткової накладної №464, перелік, кількість та вартість товарів у якій відповідає скупному змісту накладних про відвантаження матеріалів від 04, 07 та 14 квітня 2025 року.

При цьому, сторони узгоджували окремі деталі заповнення вказаної видаткової накладної, зокрема, інформацію щодо дати документа.

Так, 15 квітня 2025 року позивач направив на електронну пошту відповідача лист з проханням виправити видаткову накладну для казначейства та проект вказаної видаткової накладної з вказівками щодо заповнення її реквізитів. Так, проект накладної містить вказівку про те, що видаткова накладна повинна датуватися тією ж датою, що і додаткова угода, а саме: у графі «дата» зазначено рукописним текстом «дата додаткової угоди» (відеозапис - огляд електронного листування сторін; а.с. 77).

16 квітня 2025 року позивач повторно надіслав на електронну пошту відповідача лист з проханням виправити видаткову накладну для казначейства та проект видаткової накладної №464, у якому рукописним текстом зазначено про необхідність виправлення дати видаткової накладної на 16 квітня 2025 року (відеозапис - огляд електронного листування сторін).

Наявний в матеріалах справи примірник видаткової накладної №464 на загальну суму 50 370,00 грн підписано обома сторонами та датовано 16-м квітня 2025 року (а.с.20).

Пунктом 7.1 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх забов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену даним договором та законодавством України.

При порушенні строків поставки постачальник сплачує на користь замовника штраф у розмірі 5% від вартості непоставлених товарів за кожен день прострочення поставки товару (пункт 7.2 договору).

За прострочення поставки товару більше ніж на 10 календарних днів, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5% від загальної вартості товару за договором за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє за період на який нараховується пеня. При цьому, сторони дійшли згоди, що пеня, передбачена пунктом 7.3 договору, нараховується з моменту порушення виконання зобов`язання та протягом трьох років по день виконання такого зобов`язання (пункт 7.3 договору).

Відповідно до пункту 9.1 договору, сторони погодили, що усі спори або розбіжності, що виникають між сторонами за даним договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонам. Сторони зобов`язуються розглядати усі ймовірні претензії протягом 10 днів з моменту їх отримання.

16 травня 2025 року позивач направив відповідачу претензію №02/16/05, в якій вимагав сплатити штраф у розмірі 40 296,00 грн (за 16 днів прострочення виконання зобов`язання за договором) та пеню у розмірі 1 511,20 грн (за 6 днів прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором) на підставі пунктів 7.2, 7.3 та підпункту 6.3.6 договору у строк до 26 травня 2025 року (а.с.26- 27).

Претензію було надіслано 16 травня 2025 року на електронну пошту відповідача, що підтверджується скріншотом надсилання листа електронною поштою Gmail (а.с.29), а також рекомендованим поштовим відправленням, що підтверджується накладною №842 та фіскальним чеком (а.с.30).

Станом на момент звернення до суду з позовом суми штрафу та пені відповідачем не сплачені, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 40 296,00 грн штрафу та 4 029,60 грн пені за 16 днів прострочення виконання зобов`язання (з 1 квітня 2025 року по 16 квітня 2025 року включно).

Оцінка суду

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема, з договору.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Здійснюючи юридичну оцінку правовідносин, що виникли між сторонами, суд, на підставі аналізу змісту договору у їх взаємозв`язку з поданою позивачем заявкою від 24 березня 2025 року №01/24/03 (далі - заявка від 24 березня 2025 року), кваліфікує їх як господарські зобов`язання, що випливають із договору поставки.

Правовий режим зазначених відносин визначається приписами ст.712 ЦК України, за змістом якої постачальник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання у підприємницьких цілях, а покупець - прийняти товар і сплатити за нього визначену грошову суму. В силу імперативних положень ч.2 цієї ж статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж (ст.655 ЦК України), якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом договору сторони погодили, що конкретні поставки товару здійснюються на підставі заявок покупця, якими визначаються індивідуальні параметри кожної партії товару. Таким чином, саме заявка є способом погодження сторонами істотних умов окремої поставки в межах укладеного договору.

Відповідно до пункту 5.1.1 договору, сторони погодили можливість направлення заявок у різний спосіб, у тому числі електронною поштою, надавши таким документам юридичну силу оригіналів, рівнозначну письмовим примірникам. Згідно з пунктом 5.1.3 договору електронна заявка вважається отриманою адресатом у день її відправлення.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що направлення позивачем 24 березня 2025 року заявка на електронну адресу відповідача () відповідає погодженому сторонами порядку узгодження істотних умов поставки. Відтак саме з цією датою суд пов`язує виникнення у відповідача обов`язку щодо виконання зобов`язання з поставки товару та початок перебігу строку для його виконання.

Надіслана позивачем 24 березня 2025 року заявка містить визначення найменування товару (миючі та чистячі засоби у кількості дев`яти позицій), його загальної вартості (50 370,00 грн), місця поставки (м.Харків, вул.Ньютона, 5) та строку поставки (до 31 березня 2025 року). Отже, сторонами було досягнуто згоди щодо предмета поставки, його кількісних та цінових характеристик, а також строку та місця виконання зобов`язання.

З огляду на погоджений у договорі базис поставки DDP (Інкотермс 2020) - м. Харків, обов`язок із доставки товару до визначеного місця призначення, включно з несенням витрат і ризиків до моменту передання товару покупцеві, покладено на відповідача.

За таких обставин з моменту направлення заявки у порядку, передбаченому пунктами 5.1.1 та 5.1.3 договору, між сторонами виникли конкретизовані взаємні права та обов`язки, а саме:

- у відповідача обов`язок поставити товар у погодженому асортименті та кількості, доставити його за власний рахунок за вказаною адресою та здійснити таку поставку не пізніше 31 березня 2025 року;

- у позивача право вимагати поставки товару на визначених умовах у встановлений строк, а також обов`язок прийняти належно поставлений товар і здійснити його оплату в порядку, передбаченому договором.

Відповідно до ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст.530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що зобов`язання з встановленим строком підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки електронна копія заявки була надіслана 24 березня 2025 року, початок строку для виконання зобов`язання відповідачем слід відраховувати з 25 березня 2025 року. П`ятиденний строк для поставки, визначений договором та погоджений сторонами, закінчився 31 березня 2025 року (з урахуванням лише робочих днів). Позивач у заявці також встановив термін поставки до цього дня, що підтверджує погодженість строку сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Оскільки у межах погодженого сторонами строку до 31 березня 2025 року відповідач поставку товару не здійснив, то з 01 квітня 2025 року він є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а відтак з цієї дати виникають правові наслідки прострочення, передбачені законом та умовами договору.

Нараховуючи пеню та штраф, позивач виходить із того, що датою виконання зобов`язання є 16 квітня 2025 року - дата, зазначена у видатковій накладній. Відтак, позивач здійснює розрахунок санкцій саме виходячи з цієї дати, а періодом прострочення зазначає 16 днів, починаючи з 01 квітня та закінчуючи 16 квітня 2025 року включно.

На підтвердження тієї обставини, що поставка товару відбулася саме 16 квітня 2025 року позивачем надано видаткову накладну, яка підписана обома сторонами. При цьому позивач вказує, що видаткова накладна є документом первинного бухгалтерського обліку і саме тому є належним доказом, який підтверджує факт поставки товару саме в день, яким датований цей документ.

Натомість, відповідач, заперечуючи ці обставини, надає докази, які підтверджують поставку товару частинами у такі строки: перша частина на суму 8 025,00 грн відправлена 4 квітня 2025 року і отримана 7 квітня 2025 року, друга - на суму 39 645,00 грн відправлена 7 квітня 2025 року та отримана позивачем 11 квітня 2025 року, третя частина вартістю 2 700,00 грн відправлена 14 квітня 2025 року і отримана 16 квітня 2025 року.

Згідно з ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17 листопада 2022 року у справі №910/11870/20.

Водночас, ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст.86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Оцінюючи аргументи позивача щодо дати поставки товару, суд враховує, що видаткова накладна є первинним обліковим документом, який підтверджує здійснення господарської операції, однак її доказове значення підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами у справі.

Водночас, з наданих відповідачем доказів вбачається, що товари, зазначені у заявці позивача, поставлялися поетапно у три різні дати, що підтверджується накладними про відвантаження від 04, 07 та 14 квітня 2025 року, які охоплюють як найменування, так і кількість і вартість товарів, зазначених у заявці позивача.

Дата поставки кожної частини товару підтверджується експрес-накладними ТОВ «Нова пошта», у яких зафіксовано відправника, дату відправлення, номер поштового відправленнята адресу доставки, що співпадає з адресою, вказаною у заявці позивача.

Перевізник надав специфікації до актів наданих послуг, в яких зафіксовано дату фактичного отримання кожного відправлення позивачем відповідно до номера цього відправлення, вказаного у експрес накладних.

Суд зазначає, що ці документи є первинними офіційними доказами, виданими незалежним перевізником, і у сукупності з іншими доказами та взаємозв`язку з ними підтверджують фактичне виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару частинами в різні дні.

Докази відповідача є узгодженими та взаємодоповнюючими, що підкріплює їх достовірність і виключає твердження позивача про нібито повну відсутність поставки до 16 квітня 2025 року.

Позивач посилається на видаткову накладну №464 від 16 квітня 2025 року, дата якої начебто засвідчує дату фактичного виконання зобов`язання.

Суд такі аргументи позивача оцінює критично, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що дана накладна була узгоджена сторонами після фактичного отримання товару. Позивач надсилав відповідачу скановані копії видаткової накладної 15 та 16 квітня 2025 року для узгодження реквізитів документа, в тому числі - його дати. При цьому, дата 16 квітня 2025 року відображає, власне, момент складання та підписання документа, а не фактичного отримання товару.

За таких обставин зазначений документ не відображає первісної дати оформлення господарської операції, а отже не може безумовно та самостійно підтверджувати фактичний день передачі товару. Сам по собі запис про дату у документі, який зазнав коригування, за відсутності інших об`єктивних підтверджень, не є достатнім для встановлення конкретного календарного дня виконання зобов`язання.

Позивач посилається також на пункт 5.4 договору, відповідно до якого датою поставки товару визнається дата його передачі у місце, зазначене в пункті 5.3 договору, що засвідчується підписаною накладною уповноваженими представниками сторін.

Однак, за змістом цього пункту договору, датою поставки є дата фактичної передачі товару у визначене місце, а не дата видаткової накладної. Судом встановлено, що сторони впродовж 15- 16 квітня 2025 року узгоджували зміст видаткової накладної №464, зокрема щодо дати документа. Враховуючи це, суд не може вважати, що зазначена накладна була складена сторонами безпосередньо у місці передачі товару та засвідчена там уповноваженими представниками сторін. Відтак, видаткова накладна №464 не відповідає критеріям, встановленим пунктом 5.4 договору для визначення дати поставки товару.

Натомість фактична доставка товару до місця призначення, зазначеного у заявці позивача, була зафіксована перевізником ТОВ «Нова пошта», який відобразив точну дату отримання кожної партії товару. Суд робить висновок, що моментом поставки товару за договором слід вважати дату його передачі у місце, зазначене в пункті 5.3 договору, що прямо передбачено положеннями пункту 5.4 договору. Передача товару у відповідне місце здійснювалася перевізником ТОВ "Нова пошта" і момент такої передачі достовірно зафіксовано у відповідних документах перевізника, які долучені до матерілів справи. Відтак, лише така дата може слугувати для визначення моменту настання юридичних наслідків порушення зобов`язання (а не дата узгодження видаткової накладної сторонами).

Інших доказів, які б об`єктивно підтверджували факт передачі товару саме 16 квітня 2025 року, матеріали справи не містять. Зокрема, позивачем не надано первинних документів перевізника із зазначенням дати вручення вантажу, доказів фактичного отримання товару позивачем у цей день, актів приймання-передачі або інших документів, що фіксували б завершення виконання зобов`язання саме 16 квітня 2025 року. Суд при цьому звертає увагу, що в судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити, у який інший спосіб здійснювалася поставка товару. Натомість вказав, що спростування доказів, наданих перевізником щодо дати поставки не входить в предмет доказування, оскільки видаткова накладна є єдиним доказом, який може підтвердити цю обставину.

Відтак, докази, надані відповідачем щодо підтвердження факту здійснення поставки товару, суд оцінює як належні та достовірні у частині встановлення дати передачі товару позивачу. Подані документи узгоджуються між собою, відповідають іншим матеріалам справи та свідчать про реальне виконання господарської операції у відповідний день.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, факт поставки товару може підтверджуватися не лише первинними бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, які свідчать про реальне здійснення господарської операції. Для встановлення факту передачі товару суд має оцінювати всі надані сторонами докази в їх сукупності (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі №922/4558/24).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо нібито фактичної поставки товару саме 16 квітня 2025 року є необґрунтованими, а фактичне виконання відповідачем зобов`язання частинами у строки з 07 по 16 квітня 2025 року підтверджується достовірними, взаємопов`язаними та взаємодоповнюючими доказами.

Отже, з урахуванням встановленого строку виконання зобов`язання до 31 березня 2025 року включно та визначення 01 квітня 2025 року першим днем прострочення, суд дійшов до висновку, що:

- перша партія товару на суму 8 025,00 грн була поставлена позивачу 07 квітня 2025 року, тобто із простроченням на 6 календарних днів;

- друга партія товару на суму 39 645,00 грн була поставлено позивачу 11 квітня 2025 року, тобто із простроченням на 10 календарних днів;

- третя партія товару на суму 2 700,00 грн була поставлена позивачу 16 квітня, тобто із простроченням на 15 календарних днів.

Таким чином, відповідач допустив порушення погоджених сторонами строків виконання зобов`язання щодо поставки товару, причому факт прострочення не заперечується самим відповідачем.

Суд зазначає, що допущене відповідачем порушення строків виконання зобов`язання, передбаченого договором, є підставою для застосування передбачених договором правових наслідків прострочення.

За змістом ст. ст.216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Пунктом 3 частини першої ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Враховуючи положення пункту 7.1 -7.2 договору, з 01 квітня у позивач застосував до відповідача встановлену договором відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 5 % від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

Крім цього, пунктом 7.3 договору передбачено застосування додатково пені розмірі 0,5% від загальної вартості товару за договором (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє за період на який нараховується пеня) за кожен день прострочення у разі, якщо прострочення перевищує десять календарних днів.

Розглядаючи вимоги позивача про одночасне стягнення штрафу у розмірі 5% за кожен день прострочення (пункт 7.2 договору) та пені у розмірі 0,5% від загальної вартості товару (пункт 7.3 договору), cуд виходить із наступних засад юридичної кваліфікації.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник має передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому законодавець чітко розмежовує поняття «штрафу» як санкції, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України), та «пені» як санкції, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Аналізуючи правову природу встановлених договором санкцій, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі №911/952/22. Зокрема, Велика Палата дійшла висновку, що текстуальне тлумачення положень ст.549 ЦК України свідчить про те, що законодавець пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками її обчислення: 1) за кожен день прострочення виконання; 2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання.

З огляду на вказану правову позицію, суд зазначає, що оскільки передбачена пунктом 7.2 договору санкція (названа сторонами «штрафом») обчислюється саме за кожен день прострочення у відсотковому відношенні до вартості непоставленого товару, вона за своєю юридичною суттю повністю відповідає наведеним кваліфікуючим ознакам пені.

Таким чином, наявність у договорі одночасно пункту 7.2 та пункту 7.3 фактично встановлює два ідентичних за своєю правовою природою види пені за одне й те саме порушення, що є недопустимим у світлі заборони подвійної відповідальності одного і того ж виду за те саме порушення, що встановлено ст. 61 Конституції України (ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення). Даний конституційний імператив знаходить своє відображення у неможливості одночасного стягнення двох ідентичних видів неустойки за одне і те саме порушення зобов`язання, що підтверджено сталою практикою Верховного Суду (зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі №910/12876/19 та постанові Касаційного Господарського Суду від 13 січня 2022 року у справі №910/228/21).

Вирішуючи питання про те, яка саме санкція підлягає застосуванню у випадку встановлення суперечливості між пунктами 7.2 та 7.3 договору, суд виходить із таких міркувань.

По-перше, суд застосовує принцип contra proferentem (лат.verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Згідно з усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №756/8002/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18), у разі якщо умови договору допускають неоднозначне тлумачення або встановлюють суперечливі правила відповідальності, тлумачення має здійснюватися на користь тієї сторони, яка не готувала проєкт договору.

Оскільки розробником договору та ініціатором включення вказаних умов був позивач, ризик нечіткості та суперечливості пунктів 7.2 та 7.3 договору покладається саме на нього. Таким чином, суд обирає той варіант тлумачення, який є менш обтяжливим для відповідача та більш збалансованим. У ситуації, коли кредитор (позивач) одночасно пропонує дві суперечливі умови про пеню за одне і те саме порушення, суд, керуючись принципом favor debitoris (сприяння боржникові), застосовує ту умову, яка є більш справедливою та обмеженою законом.

При аналізі умов договору в частині нарахування штрафу у розмірі 5% за кожен день порушення зобов`язання, вбачається очевидна невідповідність даної санкції засадам цивільного законодавства, виходячи з наступного.

Математичний розрахунок вказаної санкції свідчить про її надмірність у цивільному обороті, адже 5% (денна ставка) * 365 (днів) = 1825% річних. Такий розмір відповідальності не виконує свою основну функцію - компенсацію можливих втрат кредитора, а перетворюється на інструмент невиправданого збагачення та фактичного фінансового знищення боржника. Стягнення суми, що у річному вимірі становить 1825%, суперечить самій суті цивільної відповідальності, яка має бути спрямована на відновлення порушеного права, а не на безпідставне примноження капіталу за рахунок правопорушення, адже, якщо штраф становить 5% від суми боргу щодня, то за 20 днів загальний розмір нарахованого штрафу зрівняється з розміром самого боргу.

Одними з фундаментальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Встановлення санкції, що дозволяє боргу подвоюватися кожні 20 днів, є проявом недобросовісної поведінки кредитора та можливого зловживання. Стала судова практика неодноразово підкреслювала, що майнова відповідальність не повинна бути засобом отримання кредитором доходів, які значно перевищують будь-які мислимі ризики.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що умови пункту 7.2 договору (штраф 5% на день) є несправедливими та надмірними, оскільки вони передбачають непропорційну ставку, що перетворює цивільну відповідальність на інструмент безпідставного збагачення.

Натомість умови пункту 7.3 (ставка 0,5% на день), хоч і є суворими, відповідають гранично допустимим межам стимулювання боржника та забезпечують розумний баланс інтересів.

Керуючись принципом contra proferentem (тлумачення сумнівних умов договору проти того, хто їх склав) та принципом avor debitoris (сприяння боржникові), суд відхиляє застосування пункту 7.2 як такого, що ґрунтується на зловживанні правом, і вважає за необхідне застосувати умови пункту 7.3 договору як більш справедливі та співмірні.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення штрафу за пунктом 7.2 договору підлягають відхиленню як такі, що ґрунтуються на положенні договору, яке за своєю правовою суттю є пенею та дублює відповідальність того самого виду за одне правопорушення, що суперечить ст.61 Конституції України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення штрафу за пунктом 7.2 договору слід відмовити повністю.

Згідно з пункту 7.3 договору, за прострочення поставки товару більше ніж на 10 календарних днів, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5% від загальної вартості товару за договором за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє за період на який нараховується пеня.

Позивачем на підставі пункту 7.3 договору було заявлено нарахування пені за прострочення поставки товару у сумі 4 029,60 грн.

Розрахунок позивачем здійснено за формулою: 50 370,00 (загальна вартість товару) х 0,5% х 16 (кількість днів прострочення).

Суд, перевіривши наведений розрахунок, зазначає наступне.

Загальна кількість товару по трьох партіях була фактично завершена 16 квітня 2025 року. Відповідно, період прострочення слід відраховувати з 1 квітня 2025 року, як першого дня прострочення, по 15 квітня 2025 року включно, що становить 15 календарних днів. 16-го квітня відповідач виконав зобов`язання в повному обсязі, а відтак, цей день у обчислення строку порушення зобов`язання не враховується.

Враховуючи умови договору, пеня за фактичне прострочення (15 календарних днів) становить: 50 370,00 х 0,5% х 15 = 3 777,75 грн.

Разом з тим, пункт 7.3 договору містить імперативне застереження, згідно з яким нарахована пеня не повинна перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який здійснюється нарахування. Дана умова є добровільно прийнятим на себе позивачем (як розробником проєкту договору) обмеженням, яке має пріоритетне значення при визначенні остаточної суми стягнення.

Відповідно до Рішення Правління Національного банку України від 17 квітня 2025 року №140-рш (яке підтвердило рівень ставки, встановлений з 07 березня 2025 року), облікова ставка Національного банку України у спірний період становила 15,5% річних. Таким чином, розрахунок граничного розміру пені, згідно погоджених сторонами умов договору, не повинен перевищувати 31% річних (15,5% * 2).

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку через призму встановленого сторонами договірного обмеження, суд дійшов висновку, що при визначенні гранично допустимого розміру пені слід виходити з погоджених сторонами меж цивільно-правової відповідальності.

Приймаючи за базу нарахування загальну вартість товару за договором у розмірі 50 370,00 грн та встановивши період фактичного прострочення тривалістю 15 календарних днів, суд застосовує механізм обмеження, передбачений пунктом 7.3 договору.

Відповідно, розрахунок граничної суми пені, яка не суперечить умовам правочину, виражається формулою, де 50 370,00 грн множаться на 31% річних, діляться на 365 днів у році та множаться на 15 днів прострочення, що в результаті становить 641,70 грн. Таким чином, суд констатує, що сума у розмірі 641,70 грн є гранично допустимою межею неустойки, яка може бути стягнута за пунктом 7.3 договору.

Зважаючи на викладене, вимоги позивача, що перевищують зазначений показник, визнаються судом безпідставними, оскільки вони нівелюють досягнутий сторонами компроміс щодо обмеження розміру відповідальності та прямо суперечать волевиявленню сторін, закріпленому у пункті 7.3 договору.

Судові витрати

У відповідності до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд звертає увагу на те, що позовна заява подана позивачем за допомогою підсистеми «Електронний суд».

Як передбачено ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч. 2 цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Зважаючи на це, при зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 09 жовтня 2025 року (а.с.10).

Вказана сума визначена з урахуванням коефіцієнту пониження розміру ставки судового збору (3 028,00 х 0,8).

Згідно із п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги майнового характеру задоволені частково у розмірі 641,70 грн, що становить 1,4477% від загальної суми заявленого позову (44 325,60 грн), відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума судового збору у розмірі 35,07 грн (2 422,40 грн х 1,4477%). Решта судового збору у розмірі 2 387,33 грн покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 42, 46, 74, 73, 76-78, 80, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Тролейбусне Депо №2» до Приватного підприємства «Крок» задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Крок» (вул. Княжа, 2, с. Щирець, Пустомитівський р-н, Львівська обл., 81160; ) на користь Комунального підприємства «Тролейбусне Депо №2» (вул. Ньютона, 5, м. Харків, 61105; ) пеню у розмір 641,70 грн та 35,07 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Судовий збір в розмірі 2 387,33 грн залишити за позивачем.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.327 ГПК України.

6. Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.ст.253-259 ГПК України.

8. Набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно ст.241 ГПК України.

9. Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Бургарт Т.І.