ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2026 р. Справа№ 911/3280/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,

представників сторін:

представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (поза межами приміщення суду),

від відповідача: ОСОБА_2. (в залі суду),

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 (повний текст складено 23.07.2025)

у справі №911/3280/23 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом ОСОБА_1

до Садівничого товариства "Заліське"

про зобов`язання внести відомості про перелік учасників товариства до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою, у якій просить зобов`язати Садівниче товариство «Заліське» (далі - Товариство) внести відомості про перелік учасників товариства до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає, що Товариство не виконало свого обов`язку згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та не подало інформацію про членів (учасників) Товариства, а саме: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дату народження, країну громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серію та номер паспорта, якщо засновником є фізична особа.

06.03.2024 ОСОБА_1 сформував у системі «Електронний суд» клопотання, до якого долучив заяву про уточнення позовних вимог.

У заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Товариство виконати свій обов`язок та внести відомості про фізичних осіб, які є платниками членських внесків у Товаристві, згідно з переліком (№ ділянки, № члена, прізвище та ініціали, адреса, ділянка), наведеним у прохальній частині цієї заяви, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань як про учасників / членів Товариства, вказавши: прізвище, ім`я та по-батькові; дату народження; країну громадянства; місце проживання; реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); серію та номер паспорта.

Позиції учасників справи.

Заперечуючи проти заявлених до нього вимог, Товариство зазначає, що позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про зобов`язання внести відомості про перелік учасників товариства, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином відсутність таких даних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань порушує (зачіпає) його права та законні інтереси.

Товариство вважає доводи позову ОСОБА_1 абстрактними та зауважує, що позивач не наводить жодного обґрунтування негативного впливу відсутності таких відомостей в Єдиному державному реєстрі на його права.

Товариство вважає, що реалізація членом кооперативу належних йому прав не залежить від інших членів кооперативу, кожний член кооперативу реалізує свої права самостійно і на власний розсуд, у т.ч. і позивач. У той же час реалізація прав, належних члену садівничого товариства, не пов`язана із внесенням відомостей про такого члена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, при цьому, надаючи список членів Товариства, позивач підтверджує факт своєї обізнаності з відомостями про членів товариства.

Товариство також зауважує, що внесення таких відомостей до Єдиного державного реєстру не передбачалось та не передбачається чинним законодавством.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.05.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства про зобов`язання внести відомості про перелік учасників товариства до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, що, звертаючись до суду, позивач не обґрунтував того, яким чином невнесення до Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про перелік учасників (членів садівничого товариства), а саме: прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), дати народження, країни громадянства, місця проживання, реєстраційного номеру облікової картки платника податків (за наявності), серії та номера паспорта, якщо засновником є фізична особа, за переліком, що вказаний позивачем, призводить до порушень його корпоративних прав (законних інтересів), яке саме право позивача як учасника товариства (законний інтерес) порушене та у чому полягає таке порушення.

Суд врахував, що відповідно до п. 7.6.1 Статуту Товариства посадовим особам Товариства забороняється надавати документацію та інформацію, що містить персональні дані про інших членів товариства, особам, які її витребовують. У зв`язку з чинністю таких положень Статуту та вимог ч. 1 ст. 14 Закону України "Про захист персональних даних" отримання персональних даних усіх учасників товариства не віднесено до прав позивача, а тому, за відсутності такого права, воно не може бути порушене та не підлягає судовому захисту.

Окремою підставою для відмови у позові суд зазначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Товариства виконати свій обов`язок в натурі - внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомості про перелік учасників (членів) садівничого товариства за списком, що наданий позивачем, оскільки такого обов`язку Товариства не передбачено ані законом, ані статутом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Київської області від 16.05.2025, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвали нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі; судові витрати позивача стягнути з Товариства.

Скаржник вважає, що суд не з`ясував обставини, які мають значення для справи, а також порушив норми процесуального та неправильно застосував норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що Господарський суд Київської області не з`ясував «Обставини», а саме те, як пов`язані між собою «Корпоративне Право Позивача» та «Обов`язок Відповідача».

ОСОБА_1 стверджує, що: членами СТ «Заліське» є невідомі йому фізичні особи; джерелом інформації про членів СТ «Заліське», які мають право участі в Загальних Зборах Товариства та приймати обов`язкові для виконання позивачем рішення, є «Державний реєстр юридичних осіб», відомості з якого є відкритими; внесення відомостей до Державного реєстру юридичних осіб є обов`язком відповідача СТ «Заліське»; відсутність інформації в Державному реєстрі юридичних осіб про членів СТ «Заліське» позбавляє ОСОБА_1 можливості встановити та персоніфікувати тих осіб, які приймають обов`язкові для нього ( ОСОБА_1 ) рішення; прийняті невстановленим складом Загальних Зборів членів СТ «Заліське» рішення порушують та оспорюють права позивача ОСОБА_1 .

Скаржник вважає, що невстановлення судом «Прав ОСОБА_1 » стало можливим внаслідок неправильного застосування судом «Норм Матеріального Права», що виразилося в незастосуванні тих «Норм Матеріального Права», які підлягали застосуванню, та внаслідок неправильного тлумачення Закону.

Позивач стверджує, що суд неправильно витлумачив та не застосував Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань», зокрема, його п. 1 ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 9.

Апелянт також зазначає, що суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом.

Також скаржник посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, згідно з якими якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Позиції учасників справи.

30.08.2025 Товариство у системі «Електронний суд» сформувало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач зазначає про відсутність порушеного права позивача. Посилаючись на Закону України «Про кооперацію», Товариство вважає, що облік членів кооперативу ведеться безпосередньо кооперативом і будь-яких вимог до форми та порядку ведення такого обліку Закон України «Про кооперацію» не встановлює. Здійснення обліку членів Товариства встановлено неодноразово рішеннями судів у інших справах за позовом позивача до відповідача про визнання недійсними рішень загальних зборів садівничого товариства (зокрема №911/321/23, №911/737/22). Крім того, надаючи суду список членів Товариства, позивач підтверджує факт своєї обізнаності про всіх членів садівничого товариства. У свою чергу відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Товариство також зазначає про відсутність у нього обов`язку з внесення відомостей щодо всіх членів садівничого товариства до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

05.10.2025 ОСОБА_1 сформував у системі «Електронний суд» пояснення, у якому просить апеляційний суд чітко і однозначно мотивувати, що головніше - Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань» чи Лист Міністерства Юстиції України; апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів відзначає, що згідно з ч. 5 ст. 161 ГПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло під час розгляду справи, якщо визнає це необхідним.

Пояснення, подане ОСОБА_1 , зазначеним вимогам не відповідає, оскільки станом на дату їх подання суд не визнавав необхідним надання додаткових пояснень щодо будь-яких питань. Крім того, за своїм змістом подане ОСОБА_1 пояснення є не поясненням, а доповненням до апеляційної скарги, яке подано з пропуском встановленого ст. 266 ГПК України строку.

ОСОБА_1 надав заперечення на поданий Товариством відзив, у якому просить повернути без розгляду Товариству відзив на апеляційну скаргу. Позивач вважає, що Товариство фактично виразило свою суб`єктивну незгоду не з аргументами апеляційної скарги, форма і зміст якої встановлені в ст. 258 ГПК, а із заявленим розміром витрат на професійну правничу допомогу. За висновком скаржника, Товариство не зазначило у відзиві на апеляційну скаргу обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів відзначає, що підстави для залишення поданого Товариством відзиву відсутні. Товариство подало відзив у встановлений ухвалою апеляційного суду від 18.08.2025 строк.

Так, відповідач у відзиві вказує, що отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження у зареєстрований Електронний кабінет у системі «Електронний суд» 19.08.2025 о 20:11. Наявна у матеріалах справи довідка про доставку електронного документа свідчить, що документ (ухвала від 18.08.2025) був доставлений до електронного кабінету 20.08.2025 03:04.

Отже, з урахуванням ч. 6 ст. 242 та ч. 1 ст. 285 ГПК України ухвала про відкриття апеляційного провадження вважається врученою 20.08.2025. Відповідно, останнім днем подання відзиву на апеляційну скаргу, з урахуванням положень ст. 116 ГПК України, є 01.09.2025. Товариство у системі «Електронний суд» сформувало відзив 30.10.2025, тобто з дотриманням встановленого судом десятиденного строку.

З цих же підстав не підлягає задоволенню відповідне клопотання ОСОБА_1 , сформоване у системі «Електронний суд» 26.01.2026.

Щодо доводів ОСОБА_1 про необхідність залишення без розгляду поданого Товариством відзиву у зв`язку із незазначенням Товариством суддів-членів колегії Владимиренко С.В. та Демидової А.М. колегія суддів вважає, що залишення відзиву без розгляду з таких підстав є проявом надмірного формалізму та обмеженням права сторони на справедливий суд.

У цьому ж клопотанні ОСОБА_1 просив повернути Товариству без розгляду два клопотання, подані до апеляційного суду 01.12.2025; залишити без розгляду два клопотання, які Товариство подало до апеляційного суду 01.12.2025.

01.12.2025 Товариство сформувало у системі «Електронний суд» клопотання, у якому просило залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду. Товариство зазначає, що позивач під час подання позову не надав відповідних документів на підтвердження наявності підстав для несплати судового збору згідно з Постановою Кабінету Міністрів від 15.11.2024 №1338, а саме витягу з рішення експертної ради або нового пенсійного посвідчення.

Колегія суддів зауважує, що питання дотримання позивачем вимог щодо документів, які додаються до позовної заяви, було предметом перевірки судом першої інстанції на стадії відкриття провадження у цій справі.

Щодо клопотання Товариство про направлення запиту до Головного управління пенсійного фонду колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Подане Товариством клопотання зазначеним вимогам не відповідає.

27.01.2026 Товариство сформувало у системі «Електронний суд» клопотання про приєднання доказів, у якому просило долучити до матеріалів справи письмові відповіді ГУ ПФУ.

Розглянувши клопотання Товариства, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку Ї це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Отже, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити, які саме докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Така обставина як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Оскаржуване рішення Господарського суду Київської області було ухвалено 16.05.2024. Листи ГУ ПФУ, про долучення яких просить Товариство, датовані 24.09.2025, 25.12.2025 та 14.01.2026, а запити Товариства - 18.09.2024 (адвокатський), 17.02.2025 та 07.01.2026 (голови Товариства).

Отже, оскільки станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення цих документів не існувало, прийняття їх апеляційним судом є неможливим з підстав, наведених вище.

27.01.2026 ОСОБА_1. сформував у системі «Електронний суд» клопотання про недопущення до участі в судових засіданнях при розгляді справи №911/3280/23 громадянки ОСОБА_2 як представника відповідача Товариства.

До клопотання ОСОБА_1. долучив витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на запит Панамаренко Д.М. від 14.01.2026 щодо Товариства. У розділі «Відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи» зазначено таке: «Керівник: ОСОБА_2. Дата призначення (набуття повноважень): 20.08.2016».

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ст. 56 ГПК України).

Колегія суддів зазначає, що згідно з п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація базується в т.ч. на таких основних принципах як обов`язковість державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлені підрозділи юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, з Єдиного державного реєстру (ст. 7 названого Закону).

Відповідно до ч. 2, 3 цього ж Закону якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Щодо посилання ОСОБА_1 на судове рішення від 14.02.2023 у справі №361/5524/19 колегія суддів зазначає, що згідно з п. 31 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: дата прийняття, дата набрання законної сили та номер судового рішення, на підставі якого проведено реєстраційну дію.

Запис про проведення реєстраційної дії, підставою якої було би судове рішення, на яке посилається ОСОБА_1 , у поданому ним витязі відсутній.

Колегія суддів також відзначає, що, як свідчить Єдиний державний реєстр судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua), а також вбачається зі змісту поданих учасниками справи заяв, справа, що розглядається, є не єдиною справою, у якій беруть участь ОСОБА_1 та Товариство. При цьому представником від Товариства у всіх справах за участю Товариства є ОСОБА_2 , повноваження якої перевірялися судами усіх інстанцій, в т.ч. касаційної, і ОСОБА_2 була допущена до участі у справі як представник Товариства.

Крім того, у матеріалах справи наявний протокол загальних зборів Товариства від 25.09.2021, згідно з яким ОСОБА_2 обрано головою правління Товариства. Судовими рішеннями у справі №911/321/23 у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним цього рішення загальних зборів Товариства було відмовлено. Отже, наявність у ОСОБА_2 відповідних повноважень, зокрема, на представництво в суді у колегії суддів не викликає сумнівів.

27.01.2026 ОСОБА_1 сформував у системі «Електронний суд» пояснення, які за своїм змістом повторюють пояснення, сформоване ним у системі «Електронний суд» 05.10.2025.

27.01.2026 Товариство сформувало у системі «Електронний суд» пояснення щодо апеляційної скарги, яке за своїм змістом повторює відзив на апеляційну скаргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Ходаківська І.П., судді Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 у справі № 911/3280/23. Витребувано матеріали справи №911/3280/23 з Господарського суду Київської області. Призначено до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 у справі №911/3280/23. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 08.10.2025 в приміщенні Північного апеляційного господарського суду.

03.09.2025 матеріали справи №911/3280/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Владимиренко С. В., Демидової А. М. від розгляду справи №911/3280/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 заяву колегії суддів у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Владимиренко С. В., Демидової А. М., про самовідвід у справі №911/3280/23 задоволено.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2025 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 у справі №911/3280/23 до провадження у визначеному складі суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 03.11.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 визнано необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід судді Євсікову О.О. від розгляду справи №911/3280/23. Передано справу №911/3280/23 для вирішення питання про відвід судді Євсікова О.О. у порядку, встановленому ст. 32 ГПК України.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Північного апеляційного господарського суду Євсікова О.О. від розгляду справи №911/3280/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні, призначеному на 03.11.2025, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Колегія суддів у судовому засіданні 03.11.2025 протокольно оголосила перерву у розгляді справи до 03.12.2025 на підставі ст. 216 ГПК України.

Судове засідання призначене на 03.12.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 призначено судове засідання на 28.01.2026. Доручено ОСОБА_1 забезпечити проведення судового засідання у справі №911/3280/23 в режимі відеоконференції 28.01.2026.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

Згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 13.10.1992 здійснено державну реєстрацію юридичної особи - Садівничого товариства «Заліське» (ідентифікаційний код 23566951).

Відповідно до п. 1.1 Статуту Товариство є добровільним об`єднанням громадян, землевласників чи користувачів земельних ділянок.

Статут Товариства - документ, що регулює його діяльність, затверджується статут на загальних зборах Товариства і підлягає реєстрації в органах державної реєстрації (п. 1.7 Статуту).

Відповідно до п. 5.1 Статуту членами товариства можуть бути громадяни України, іноземці, які внесли статутний внесок у розмірі, встановленому загальними зборами товариства.

Членами Товариства є власники приватизованих ділянок та громадяни, в яких садівничі ділянки знаходяться в постійному користуванні. Права і обов`язки членів перед Товариством однакові, незалежно від форм володіння землею (п. 5.5 Статуту).

Згідно з п. 7.6 Статуту члени Товариства мають право звертатися до правління товариства та ревізійної комісії, посадових осіб із запитаннями, пов`язаними з членством у товаристві, діяльністю товариства та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити, які стосуються їх особисто.

Забороняється посадовим особам Товариства надавати документацію та інформацію, що містить персональні дані про інших членів товариства, особам, які її витребовують (п. 7.6.1 Статуту).

У разі об`єднання однією особою садових ділянок усі платежі (членські внески, плата за комунальні послуги, за зовнішнє освітлення та ін.) сплачуються з кожної земельної ділянки початкового планування (п. 7.9 Статуту).

Відповідно до наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перелік засновників (учасників) юридичної особи такий - фізичні особи громадяни України в кількості 600 чоловік.

ОСОБА_1 є членом Товариства як власник двох земельних ділянок у цьому садівничому товаристві по вул. Велика Лісова, 73, та по вул. Центральна, 72, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією членської книжки садовода та не заперечується Товариством.

Позивач стверджує, що Товариство не виконало свого обов`язку відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», оскільки не подало інформацію про членів (учасників) Товариства, а саме: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дату народження, країну громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серію та номер паспорта, якщо засновником є фізична особа.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства. Спір у даній справі стосується реалізації прав члена кооперативу на управління кооперативом, а правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначає саме Закон України «Про кооперацію» (позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 695/2665/16-ц).

Так, особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України «Про кооперацію».

За змістом ст. 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (ст. 2, 23 Закону України «Про кооперацію»).

А отже, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про кооперацію» членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним до органів управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

За змістом наведених вище норм в їх сукупності корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 96-1 ЦК України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Згідно з ч. 6 цієї норми корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у т.ч. які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 96-1 ЦК України учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом: 1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку; 3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом; 6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).

Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.

Права учасників (членів) кооперативу та його статутних органів, визначені законом, не можуть бути звужені (обмежені) установчими документами кооперативу, рішеннями його статутних органів чи правочинами між кооперативом та його учасниками (членами). Положення установчих документів кооперативу, рішення його статутних органів чи правочини між кооперативом та його учасниками (членами), які звужують (обмежують) права учасників (членів) кооперативу, визначені законом, є нікчемними (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про кооперацію»).

Згідно з ч. 6 ст. 7 Закону України «Про кооперацію» при створенні кооперативу складається список членів та асоційованих членів кооперативу, який затверджується загальними зборами.

Кооператив зобов`язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство (ч. 3 ст. 10 Закону України «Про кооперацію»).

Інші вимоги до форми та порядку ведення обліку членів кооперативу Закон України «Про кооперацію» не встановлює.

Товариство у відзиві на апеляційну зазначило, що здійснення обліку членів Товариства встановлено неодноразово рішеннями судів у інших справах за позовом ОСОБА_1 до Товариства про визнання недійсними рішень загальних зборів Товариства, зокрема, у справах №911/321/23, №911/737/22.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є членом Товариства як власник двох земельних ділянок у цьому Товаристві і його членство ніким не заперечується.

У позовній заяві (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Товариство виконати свій обов`язок та внести відомості про фізичних осіб, які є платниками членських внесків у Товаристві, згідно з переліком (№ ділянки, № члена, прізвище та ініціали, адреса, ділянка), наведеним у прохальній частині цієї заяви, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань як про учасників / членів Товариства, вказавши: прізвище, ім`я та по-батькові; дату народження; країну громадянства; місце проживання; реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); серію та номер паспорта.

ОСОБА_1 у позовній заяві викладає обставини, якими він обґрунтовує заявлені ним вимоги, та зазначає правові підстави позову, однак не зазначає, яке саме його право чи інтерес, за захистом якого він звернувся до суду, було порушено та в чому полягає таке порушення.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто підставою для звернення до суду є саме порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів особи. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У разі оспорювання або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, за змістом ст. 4, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку суд спирається на подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та від 14.08.2018 у справі №910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у п. 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18 (п. 8.1 - 8.5 постанови).

Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Реалізуючи передбачене с. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.01.2021 у справі №761/45721/16-ц).

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.

Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке він зазначає у позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №450/2875/19.

У виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (п. 44 постанови Верховного Суду від 30.04.2024 № 910/7464/23).

Крім того, у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), №288).

Отже, саме позивач мав у позові вказати своє власне суб`єктивне уявлення про його порушене право та/або охоронюваний інтерес, а суд, оцінивши подані сторонами матеріали, встановивши обставини справи, надати таким твердженням оцінку. Інакше принцип змагальності був би знівельований. При цьому важливо встановити не абстрактне, а конкретне порушене право чи інтерес особи, яке звертається до суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав таке.

Товариство не виконало свого обов`язку відповідно до вимог пп. 1 п. 1 ст. 4, пп. 8 п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» - не подало до Єдиного державного реєстру інформацію про членів (учасників) Товариства, а саме: прізвище, ім`я та по-батькові (за наявності), дату народження, країну громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серію та номер паспорта, якщо засновником є фізична особа.

Позивачу не відомо, скільки земельних ділянок розміщені в межах земельних ділянок, які виділені на підставі Рішення Виконавчого Комітету Ради Народних Депутатів Київської області №78 від 1988 року на 48,7 га, та Рішення Богданівської Сільської Ради 15 сесії 23 скликання №1 13 від 28.08.2001, на 3,3 га, загальною площею52 га.

25.09.2020 у месенджері Viber, в групі «Інфо СТ «Заліське», пані ОСОБА_2 розмістила файл «Чл.внески вci.pdf», в якому була розміщена інформація про борги зі сплати членських внесків Товариства станом на 25.09.2020.

ОСОБА_1 провів аналіз файлу «Чл.внески вci.pdf» та порахував кількість земельних ділянок, на які Товариство нараховує членські внески, та нарахував таких 680.

Позивач стверджує, що Товариство не має інформації про фізичних осіб, які мали б набути прав для участі в Загальних Зборах Товариства, оскільки не має інформації про:прізвище, власне ім`я та по батькові осіб, яких Товариство обліковує як членів.

Позивач заявляє про невчинення Товариством певних дій та відсутність певних подій, зокрема, таких:

- Товариство жодного разу не виключало зі свого складу жодного члену Товариства;

- у Товаристві не має обліку прийняття, вибуття та виключення із членів Товариства;

- Товариство не веде обліку видачі членських книжок;

- Товариство не має реєстру виданих членських книжок;

- Товариство не веде обліку земельних ділянок, які входять до складу земельних ділянок відповідно до Рішення Виконавчого Комітету Ради Народних Депутатів Київської області №78 від 1988 року на 48,7 га та Рішення Богданівської Сільської ради 15 сесії 23 скликання №1 13 від 28.08.2001 на 3,3 га, загальною площею 52 га;

- у Товаристві немає реєстру земельних ділянок, які входять до складу земельних ділянок відповідно до Рішення Виконавчого Комітету Ради Народних Депутатів Київської області №78 від 1988 року на 48,7 га та Рішення Богданівської Сільської ради 15 сесії 23 скликання №1 13 від 28.08.2001, на 3,3 га, загальною площею 52 га, та на які нараховуються членські внески, також Товариство не має даних про кадастрові номери таких земельних ділянок, не має даних про права власності або право користування такими земельними ділянками та не має даних про власників або користувачів такими земельними ділянками;

- Товариство не веде обліку фізичних осіб, які мали би права як члени Товариства та які мали би право участі в Загальних Зборах Товариства, тобто не веде обліку таких фізичних осіб за прізвищем, власним ім`ям та по батькові;

- Товариство не веде обліку земельних ділянок, які входять до складу земельних ділянок відповідно до Рішення Виконавчого Комітету Ради Народних Депутатів Київської області №78, від 1988 року на 48,7 га та Рішення Богданівської Сільської ради 15 сесії 23 скликання №1 13 від 28.08.2001 на 3,3 та, загальною площею 52 га, за ознакою належності фізичним особам як членам Товариства за прізвищем, власним ім`ям та по батькові;

- фізичні особи, яких Товариство вважає членами Товариства, не є власниками приватизованих земельних ділянок або користувачами земельних ділянок, які входять до складу земельних ділянок відповідно до Рішення Виконавчого Комітету Ради Народних Депутатів Київської області №78 від 1988 року на 48,7 га та Рішення Богданівської Сільської ради 15 сесії 23 скликання №1 13 від 28.08.2001 на 3,3 га, загальною площею 52 га;

- Товариство жодного разу не подавало інформацію до «Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» про членів (учасників) Товариства відповідно про: прізвище, ім`я та по-батькові (за наявності), дату народження, країну громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серію та номер паспорта.

Яке саме його конкретне право або інтерес Товариство порушило, ОСОБА_1 у позові не зазначив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що Господарський суд Київської області не з`ясував «Обставини», а саме те, як пов`язані між собою «Корпоративне Право Позивача» та «Обов`язок Відповідача». ОСОБА_1 зазначає, що сподівався, що Господарський суд Київської області повинен був діяти за принципом «jura novit curia», але помилявся.

Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 пояснила, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто під час вирішення спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню - суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, незалежно від посилань позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін.

Апеляційний суд відзначає, що ст. 14 ГПК України визначає принцип диспозитивності господарського судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінка предмета заявленого позову, а отже наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Однак ані у позовній заяві, ані в апеляційній скарзі, ані навіть у наданому апеляційному суду проекті постанови ОСОБА_1 не зазначив, які саме його охоронювані законом права та/або інтереси, за захистом яких він звернувся, порушені, оспорені чи не визнані Товариством. ОСОБА_1 навів перелік обставин, які, на його думку, свідчать про допущені Товариством порушення, однак не зазначив, яким чином ці обставини (за доводами позивача - порушення) порушують його права та законні інтереси в т.ч. як члена Товариства (корпоративні права).

Крім того, перелічені вище обставини про невчинення Товариством певних дій та відсутності певних подій не підтверджуються відповідними доказами, що дає підстави розглядати їх лише як певні недоведені твердження.

Як уже зазначалось вище, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, так само як і не встановлення судом такого порушення, є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові, яка не потребує додаткового дослідження і правової оцінки інших обставин і аргументів позивача.

Суд наголошує, що Закон України «Про кооперацію» покладає саме на кооператив обов`язок вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство; інших вимог до форми та порядку ведення обліку членів кооперативу Закон України «Про кооперацію» не встановлює.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Основними правами члена кооперативу згідно із Законом України «Про кооперацію» є: участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

ОСОБА_1 не довів порушення Товариством його прав та охоронюваних законом інтересів (в т.ч. корпоративних прав), так само як не надав до матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які він визначає як порушення.

Колегія суддів відзначає, що у провадженні судів усіх інстанції перебували на розгляді справи, сторонами яких є позивач ОСОБА_1 та Товариство, у яких ОСОБА_1 порушував питання правомірності загальних зборів Товариства, посилаючись на те, що загальні збори членів Товариства були проведені з порушенням норм чинного законодавства, а саме без встановлення дійсної кількості членів Товариства та без визначення кворуму на загальних зборах.

Так, у справі №911/321/23 суди встановили, що загальна кількість членів Товариства складає 600 осіб згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, та встановлено судами під час розгляду справи №911/2269/20, та дійшли висновку про те, що загальні збори Товариства 25.09.2021 відбулись за наявності кворуму. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення загальних зборів Товариства від 25.09.2021, оформленого протоколом №1, було відмовлено. При цьому суди не встановили будь-яких порушень в частині, що стосується відомостей, внесених до Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У справі №911/2269/20 суди встановили, що відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №26 від 09.10.2007 та № 43 від 18.02.2021 членами Товариства є фізичні особи в кількості 600 осіб. Згідно з переліком засновників (учасників) юридичної особи Товариства членами садівничого товариства є фізичні особи в кількості 600 осіб. Статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до Єдиного державного реєстру. Сторони у спорі не спростували зазначену кількість членів Товариства. У названій справі суд також не встановив порушень в частині, що стосується відомостей, внесених до Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

А отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте неправильно застосував приписи ст. 5, 14 ГПК України, здійснивши оцінку обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права (інтересу) та правову оцінку по суті спору. Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу), позов задоволенню не підлягає з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 у справі № 911/3280/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 у справі №911/3280/23 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В решті рішення Господарського суду Київської області від 16.05.2024 у справі № 911/3280/23 залишити без змін.

4. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

5. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.02.2026.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова