ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2026 р. м. Київ Справа № 911/3334/25

Господарський суд Київської області у складі судді Мальованої Л.Я. за участю секретаря судового засідання Ройляну В.К. розглянувши справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління нерухомістю", Київська обл., м. Ірпінь

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нео-Лаб", м. Київ

про стягнення 4 698 128 грн. 00 коп.

Представники сторін:

позивача - Скаржинський М.В.;

відповідача - Гурневич Н.В.

Обставини справи:

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління нерухомістю" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нео-Лаб" про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № 01 від 03.09.2024 року в розмірі 4 698 128 грн. 00 коп., з яких: 1 708 590 грн. 00 коп. штрафу, 2 980 538 грн. 00 коп. неустойки за неповернення майна з тимчасового платного користування/оренди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору оренди нежитлового приміщення № 01 від 03.09.2024 року, щодо повернення приміщення.

Ухвалою суду від 04.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.12.2025 о 12:40.

28.11.2025 року через систему "Електронний суд" представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у повному обсязі, а у разі встановлення судом підстав для задоволення позову частково або повністю - зменшити розмір штрафних санкцій та неустойку на 99%.

03.12.2025 року через систему "Електронний суд" представник позивача подав відповідь на відзив, у якій просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 03.12.2025 року продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду та підготовче засідання відкладене на 21 січня 2026 року.

Ухвалою суду від 21.01.2026 року закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті на 04 лютого 2026 року.

В судовому засіданні 04.02.2026 року представник позивача просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, суд на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголосив перерву для підготовки вступної та резолютивної частини рішення.

В судовому засіданні 13.02.2026 року судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

УСТАНОВИВ:

03 вересня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ НЕРУХОМІСТЮ» та товариством з обмеженою відповідальністю «HEO-ЛАБ» був укладений договір № 01 оренди нежитлових приміщень, відповідно до п. 1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач зобов`язується передати, а відповідач прийняти у тимчасове платне користування об`єкт оренди, як цей термін визначений в статті 2 цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, сторони дійшли згоди щодо нерухомого майна, яке передається у тимчасове платне користування за цим договором, а саме: нежитлові приміщення за адресою Київська область, Бучанський район, м. Ірпінь, вул. В. Стуса, буд. 78 та рухоме майно вказане в акті прийому- передачі об`єкта оренди до цього договору (раніше і далі - «об`єкт оренди» або «нежитлові приміщення»). Загальна площа об`єкта оренди становить 923,44 кв.м.

Право власності на об`єкт оренди належить позивачу, що підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно та державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09 (п. 2.2. договору).

Відповідно до ч. 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 765 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Згідно з п. 5.3. договору, позивач зобов`язаний передати відповідачу об`єкт оренди за актом приймання-передачі нежитлових приміщень та не втручатись у процес здійснення відповідачем його господарської діяльності.

Позивач 03 вересня 2024 року передав об`єкт оренди відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 03.09.2024 року.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до п. 4.1. договору, відповідач сплачує позивачу орендну плату - 100%, яка складає суму в розмірі 284 765 (двісті вісімдесят чотири тисячі сімсот шістдесят п`ять) гривень 00 коп. за один повний календарний місяць оренди, що еквівалентно 7 264 (сім тисяч двісті шістдесят чотири) долари США 41 цент, відповідно до курсу ціни продажу валют на інтернет - ресурсі www.minfm.com.uaвкладка міжбанк, який становив на дату погодження договору 39,20 грн за 1 (один) долар США (розрахунок складений відносно додатку №1 до договору). Дана сума, визначена в доларах США, не може зменшуватися за будь-яких обставин крім визначених в даному договорі (далі - «орендна плата»). Орендна плата не покриває користування відповідачем комунальними послугами, задля компенсації вартості комунальних послуг сторони заключають окремий договір. Платежі сплачуються авансом щомісячно в термін з 1 (першого) по 10 (десяте) число поточного (розрахункового) місяця починаючи з 03 вересня 2024р. Стороні домовилися, що відповідач має знижку на оренду плату в розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від суми орендної плати зазначеної в даному пункті договору за кожен місяць оренди до 31.12.2024 року включно. Сторони визначили наступний порядок перерахунку еквівалента розміру орендної плати: щомісячна сума орендної плати за цим договором, визначається шляхом перерахунку валютного еквівалента орендної плати за курсом НБУ на дату складання позивачем рахунка на орендну плату.

Пунктом 4.2. договору встановлено, що сторони домовились, що відповідач сплачує на користь позивача гарантійний платіж в сумі, що дорівнює 100% вартості орендної плати за 1 місяць, виплачується гарантійний платіж таким чином: відповідач сплачує 50% від розміру місячної орендної плати протягом трьох днів з дати підписання цього договору, та ще 50% від розміру місячної орендної плати через 1 (один) календарний місяць (далі по тексту «гарантійний платіж»). Сторони домовились, що гарантійний платіж буде утримуватись позивачем протягом дії цього договору як забезпечення сплати відповідачем орендної плати та виконання інших обов`язків за цим договором (на такі платежі не нараховуватиметься пеня та штрафні санкції), та зараховується як авансова оплата орендної плати за повний останній місяць строку оренди. Гарантійний платіж сплачується в розмірі повної суми п. 4.1. (знижка в розмірі 50% не діє на розмір гарантійного платежу).

Орендна плата за домовленістю сторін нараховується щоденно з дати підписання акту приймання-передачі нежитлових приміщень з урахуванням п. 4.1. цього договору (п. 4.4. договору).

Відповідно до п. 4.5. договору, орендна плата сплачується відповідачем незалежно від наслідків його господарської діяльності щомісячно в термін з 1 (першого) по 10 (десяте) число поточного (розрахункового) місяця за поточний місяць оренди з урахування вимог п. 4.1 цього договору.

Згідно з п. 4.6. договору, за домовленістю сторін орендна плата сплачується в національній валюті України - гривнях на підставі виставлених рахунків позивача у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, вказаний в цьому договорі.

Відповідно до п. 14.2. договору, сторони визначили, що строк дії договору та строк оренди об`єкта оренди становить 2 роки 11 місяців. Строк оренди розпочинає свій відлік з моменту передачі об`єкту оренди за актом приймання-передачі об`єкта оренди.

У відповідності до пункту 4.14.-4.16. позивач користуючись домовленістю сторін, щодо використання електронного документообігу електронну систему документообігу «Вчасно», виставляв, а відповідач отримав наступні рахунки:

- рахунок на оплату №1 від 03.09.2024 року на загальну суму 298532,97 грн. (гарантійний платіж на підставі пункту 4.2 договору);

- рахунок на оплату №2 від 03.09.2024 року на загальну суму 149266,48 грн.;

- рахунок на оплату №5 від 02.10.2024 року на загальну суму 149811,23 грн.;

- рахунок на оплату №9 від 04.11.2024 року на загальну суму 149970,26 грн.;

- рахунок на оплату №15 від 03.12.2024 року на загальну суму 151266,47 грн.;

- рахунок на оплату №20 від 03.01.2025 року на загальну суму 305367,65 грн.;

- рахунок на оплату №23 від 04.02.2025 року на загальну суму 303525,48 грн.;

- рахунок на оплату №27 від 03.03.2025 року на загальну суму 300973,82 грн.

Таким чином, у відповідності до умов договору, за користування приміщеннями за вересень - грудень місяці 2024 року та січень-березень місяці 2025 року, відповідач мав сплатити орендну плату на загальну суму 1510178 (один мільйон п`ятсот десять тисяч сто сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Відповідач на підставі виставлених рахунків не здійснював плату за користування майном. Серед іншого, судом встановлено, що доводи позивача підтверджуються рішенням Господарського суду Київської області по справі № 911/992/25.

У зв`язку із системною несплатою орендних платежів, а саме три місяці поспіль, користуючись приписами пункту 4.6 Договору, позивач 09 травня 2025 року з використанням електронної системи документообігу «Вчасно», направив відповідачу повідомлення про відмову/розірвання договору оренди з ініціативи позивача на підставі пункту 14.3. договору ст.ст. 525, 782 ЦК України. Відповідач отримав зазначене повідомлення 09.05.2025 року. Аналізуючи пункт 01 повідомлення та частину 2 ст. 782 договір оренди нежитлового приміщення № 01 від 03.09.2024 р був розірваний достроково з 09 травня 2025 року.

В свою чергу, відповідач листом №228 від 09.05.2025 року отримавши повідомлення про відмову/розірвання договору оренди з ініціативи позивача на підставі пункту 14.3 договору ст.ст. 525, 782 ЦК України, не заперечував про дострокове розірвання договору та запропонував на 12 травня 2025 року прибути позивачу для поверення приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не оспорювалося одностороння відмова від договору.

Відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частина 1 ст. 3 ЦК України передбачає свободу договору як одну із засад цивільного законодавства.

Частина 1 статті 615 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, одним з найголовніших принципів цивільного права є забезпечення стабільності договору, що закріплено ст.ст. 525, 651 ЦК України, яка забороняє односторонню відмову від договору, за виключенням випадків, передбачених законом або договором.

Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Отже, відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони.

Відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати орендну плату за цим договором. Самостійно оплачувати не передбачені договором та додатками до договору витрати, пов`язані з використанням орендованого майна.

Відповідно до п. 14.3. договору оренди договір може бути достроково розірвано орендодавцем в односторонньому порядку у разі невиконання орендарем своїх зобов`язань, зокрема, у випадках, передбачених у статті 783 Цивільного кодексу України та в разі наявності простроченої заборгованості орендаря за даним договором, протягом 3 місяців підряд в разі відмови орендаря від укладення договору.

Повідомлення про розірвання договору вважається врученим належним чином у разі направлення такого повідомлення, в тому числі через цифровий сервіс «Вчасно».

Згідно приписів договору оренди цей договір припиняється внаслідок, зокрема:

- дострокового розірвання за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;

- достроково в разі односторонньої відмови орендодавця від договору, у передбачених законодавством та/або цим договором випадках.

Отже, сторонами в договорі передбачено право орендодавця на односторонню відмову від договору/розірвання зазначеного договору достроково в односторонньому порядку, без згоди іншої сторони з підстав невиконання орендарем своїх зобов`язань, що і було здійснено позивачем у цій справі.

Крім того, відповідачем по справі, відмова позивача від договору не оскаржувалася та своїм листом ТОВ «НЕО-ЛАБ» №285 від 09.05.2025 р прийняли зазначене повідомлення, щодо розірвання угоди, як юридичний значимий факт.

Враховуючи вищезазначене, суд погоджується з твердженням позивача щодо того, що дія договору була припинена (договір є розірваним в односторонньому порядку) 09.05.2025 (дата отримання повідомлення про відмову/розірвання договору оренди з ініціативи позивача на підставі пункту 14.3 договору ст.ст. 525, 782 ЦК України) в односторонньому порядку з вини відповідача.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача на не добросовісність позивача, оскільки останній не мав наміру розірвати договір оренди за взаємною згодою сторін. Відповідач посилаючись на скрутне матеріальне становище не був позбавлений згідно договору оренди, розірвати угоду з власної ініціативи. Так підпунктом 4 пунктом 14.3 договору, відповідач був наділений правом розірвати угоду в односторонньому порядку. Отже, твердження відповідача про створення позивачем штучних перешкод не знаходить своє підтвердження, оскільки зазначений господарсько-правовий договір не встановлював та не давав можливості Позивачу перешкоджати ТОВ HEO-ЛАБ розірвати договір оренди з власної ініціативи.

Суд погоджується з твердженням позивача, що у відповідності до пункту 8.1 договору, відповідач мав зобов`язання повернути орендоване приміщення протягом п`яти календарних днів, тобто не пізніше 14 травня 2025 року. Факт повернення приміщення підтверджується підписанням відповідного акту повернення приміщення.

Відповідач вчасно не повернув приміщення, що їм орендувалося на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 01 від 03.09.2024. У зв`язку з неповерненням орендованого майна, позивач не мав змоги користуватися або розпорядитися нерухомим майном, що йому належить на праві приватної власності.

22 жовтня 2025 року, відповідач повернув позивачу приміщення з низкою недоліків, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлових приміщень згідно договору оренди нежитлових приміщень № 01 від 03 вересня 2024 року.

Згідно п. 10.5. договору за цим договором орендодавець має право застосувати щодо орендаря штраф за умови дострокового розірвання договору, з вини орендаря в розмірі вартості користування приміщенням за шість місяців.

Позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 1 708 590 гривень.

Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд приходить до висновку, що позивач на підставі пункту 10.5. договору має право застосувати штрафні санкції, що визначені договором оренди.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суд погоджується з ним та вважає вимоги щодо стягнення штрафних санкцій в розмірі в розмірі 1 708 590 гривень обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За порушення строків повернення майна позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку за ч.2 ст. 785 ЦК України в розмірі 2980538 гривень 00 копійок.

Як зазначалось раніше дія договору припинена 09 травня 2025.

Частиною 1 статті 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ч. 2 статті 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Відповідно до договору у разі припинення або розірвання цього договору, закінчення строку оренди орендар зобов`язаний повернути майно протягом трьох робочих днів. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання майна. Орендодавець не має право ухилятися від підписання відповідного акту.

Як було зазначено судом, відповідач повернув приміщення лише 22.10.2025 року з низкою недоліків, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлових приміщень згідно Договору оренди нежитлових приміщень №01 від 03 вересня 2024 року.

За користування майном після припинення договору оренди позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку на підставі ч.2 статті 785 ЦК України в розмірі 2980538 гривень 00 копійок.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суд погоджується з ним та вважає вимоги щодо стягнення неустойки в розмірі 2980538 гривень 00 копійок є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 785 ЦК України передбачено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією.

Враховуючи припинення дії договору 09.05.2025 року та невчасного повернення орендованого майна, вимога позивача в частині стягнення з відповідача неустойки з 15.05.2025 по 15.10.2025 року в розмірі 2980538 гривень 00 копійок є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 904/4685/18 та від 21.11.2019 у справі № 916/553/19).

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши докази наданні сторонами по справі, серед яких листування між позивачем та відповідачем, які містяться в матеріалах справи та тривале порушення Відповідача, щодо повернення приміщення з тимчасового платного користування приміщенням та системного порушення орендарем договірних зобов`язань, що призвело до односторонньої відмови позивача від договору (несплата орендних платежів, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області по справі № 911/992/25), суд констатує, зменшення судом неустойки, що підлягає стягненню за порушення господарського (договірного) зобов`язання за правилами частини третьої статті 551 ЦК України, щодо індивідуальності як у обставинах, якими обумовлені підстави та розмір нарахованої неустойки у відповідних правовідносинах, так і у обставинах, якими обґрунтовується та обумовлюється зменшення штрафних санкцій у цих правовідносинах, відповідно, відсутність єдиних критеріїв при вирішенні питання щодо підстав і міри зменшення неустойки, суд не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-BP Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до свого права, передбаченого ч. 9 ст. 129 ГПК України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 77, ст.ст. 79, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕО-ЛАБ» (01042, м. Київ, вул. Дорошенка Дмитра, 18, код 35017275) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ НЕРУХОМІСТЮ» (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Василя Стуса, 78, код 41632857) 1 708 590 (один мільйон сімсот вісім тисяч п`ятсот дев`яносто) грн. 00 коп. штрафу, 2 980 538 (два мільйони дев`ятсот вісімдесят тисяч п`ятсот тридцять вісім) грн. 00 коп. неустойки та 70 471 (сімдесят тисяч чотириста сімдесят одну) грн. 92 коп. судового збору.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 19.02.2026 року.

Суддя Л.Я. Мальована