ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 906/392/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Мамалуй О. О.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 (головуючий - Петухов М. Г., судді Гудак А. В., Мельник О. В.)

та ухвалу Господарського суду Житомирської області від 25.09.2025 (суддя - Машевська О. П.)

за скаргою ОСОБА_1

на дії приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. щодо винесення постанови від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1

у справі № 906/392/23

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані"

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

1. У провадженні Господарського суду Житомирської області перебувала справа № 906/392/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" про зобов`язання відповідача надати позивачу документи про діяльність товариства.

2. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 позов задоволено частково, зобов`язано ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" направити засобами поштового зв`язку у 15-денний строк з дати набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_1 засвідчені копії документів, згідно резолютивної частини рішення. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2024, рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 змінено. Виключено з резолютивної частини рішення вказівку на направлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 засвідчених копій інших документів, що регулюють питання праці і/або засвідчують трудові відносини у ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" за період із 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023. У решті рішення залишено без змін.

4. Постановою Верховного Суду від 13.06.2024 касаційну скаргу ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" залишено без задоволення. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2024 і рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 у незміненій частині у справі № 906/392/23 залишено без змін.

Короткий зміст скарги на дії приватного виконавця

5. ОСОБА_1 подав до Господарського суду Житомирської області скаргу на дії приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. щодо винесення постанови від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2.

6. Скарга мотивована тим, що ВП № НОМЕР_2 було відкрите на підставі наказу Господарського суду Житомирської області № 906/392/23 від 27.02.2024, однак станом на 05.03.2025 рішення суду щодо фактичної передачі стягувачу визначених у ньому документів не було виконане. При цьому, підставою для винесення оскаржуваної постанови є ч.3 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження", однак направлення повідомлення до органу досудового розслідування саме по собі не є достатньою підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Як зазначив Верховний Суд у справах № 910/7310/20 та № 826/14580/16, повідомлення до правоохоронних органів не позбавляє виконавця обов`язку продовжити вчинення дій до реального виконання судового рішення немайнового характеру. Тоді як постанова про закінчення виконавчого провадження є такою, що фактично унеможливлює виконання судового рішення у майбутньому, суперечить цілям виконавчого провадження та завдає шкоди правам стягувача.

7. Тому, ОСОБА_1 просив визнати незаконною і скасувати постанову приватного виконавця Дідківського А. С. від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2.

8. Одночасно, стягувачем було подано клопотання про поновлення строку на подання відповідної скарги. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що стягувач не отримав у встановленому законом порядку постанову від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження. Приватний виконавець Дідківський А. С. не повідомив стягувача будь-яким іншим чином про закінчення виконавчого провадження, а стягувач особисто не приймав участь у судових засіданнях у цій справі. Стягувач не є фахівцем у галузі права, і не обізнаний в достатній мірі про те, які саме аспекти юридичних проваджень і з якою періодичністю необхідно відстежувати, в тому числі, контролювати дії своїх представників. Про існування оскаржуваної постанови стягувачу стало відомо з ухвали суду від 23.07.2025, повний текст якої було виготовлено 31.07.2025 та отримано стягувачем через електронний кабінет 01.08.2025.

9. Стягувач наголошував, що оскільки цілі виконавчого провадження № НОМЕР_2 не були досягнуті, остаточне судове рішення не було виконано , а закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених в оскаржуваній постанові унеможливлює його виконання у майбутньому, вимога дотримання процесуальних строків , як формальна вимога, не може бути поставлена вище, ніж основні правові принципи та базові права людини.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

10. Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 25.09.2025, яка залишена без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 скаргу фізичної особи ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 відкритого постановою 10.04.2024 на підставі наказу № 906/392/23 від 27.02.2024.

11. Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив із неефективності дій приватного виконавця щодо виконання рішення суду в цій справі, та ухваленні постанови про закінчення виконавчого провадження з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

12. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 і ухвалу Господарського суду Житомирської області від 25.09.2025.

13. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, при цьому, зазначає, що місцевий і апеляційний господарський суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушили норми матеріального та процесуального права, оскільки не з`ясували усіх обставин справи та не дослідили зібрані у справі докази.

14. Зокрема скаржник стверджує, що ОСОБА_1 пропущено строк оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 05.03.2025, а викладені у клопотанні про поновлення строку обґрунтування є неправдивою інформацією, що не дозволяло суду поновлювати пропущений строк для подання цієї скарги. Приватним виконавцем Дідківським А. С. повністю використано всі надані йому права та повноваження визначені Законом України "Про виконавче провадження". Судами попередніх інстанцій не дотримано вимог частини другої статті 343 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судом визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. від 05.03.2025 без встановлення зобов`язання приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Позиція інших учасників справи

15. Позивач подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

16. Відповідач подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відзив позивача не спростовує доводів касаційної скарги по суті, а переважно лише повторює обставини, викладені у скарзі на дії приватного виконавця щодо пропуску звернення до суду з відповідною скаргою і начебто ухилення відповідача від виконання рішення суду у цій справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

17. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 позов задоволено частково. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" направити засобами поштового зв`язку у 15-денний строк з дати набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_1 :

- засвідчені копії протоколів загальних зборів учасників ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" проведених у період із моменту створення Товариства - з 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023;

- засвідчені копію Статуту ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" в редакції 2017 року;

- засвідчені копії наказів і розпоряджень виконавчого органу ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" за період із моменту створення Товариства - з 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023;

- засвідчені копії документів бухгалтерського обліку за період з 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023, крім документів бухгалтерського обліку, строки зберігання яких визначаються відповідно до законодавства;

- засвідчені копії документів кадрового обліку, зокрема, штатні розклади, накази про прийняття на роботу і про звільнення з роботи, про відрядження, про відпустки, платіжні та розрахункові відомості заробітної плати, інші документи, що регулюють питання праці і/або засвідчують трудові відносини у ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" за період із 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023, з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних";

- засвідчені копії документів, що підтверджують права ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" на майно за період з 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023;

- засвідчені копії актів, протоколів, висновків інвентаризації власних активів і зобов`язань, актів, протоколів, висновків внутрішнього аудиту у ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані", накази про призначення інвентаризацій, внутрішнього аудиту, накази про призначення інвентаризаційної комісії, комісії для проведення внутрішнього аудиту, договори про проведення інвентаризації та/або внутрішнього аудитів, укладені з третіми особами за період з 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023;

- засвідчені копії договорів, додаткових угод, додатків до договорів, специфікацій укладених/складених за період з 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023, з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних". У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

18. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2024, рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 змінено. Виключено з резолютивної частини рішення вказівку на направлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 засвідчених копій інших документів, що регулюють питання праці і/або засвідчують трудові відносини у ТОВ "Фаворит Девелопмент Компані" за період із 24.05.2011 до дня подання до суду даної позовної заяви - 22.03.2023 У решті рішення залишено без змін.

19. Верховний Суд постановою від 13.06.2024 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2024 і рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 у незміненій частині у справі 906/392/23 залишив без змін.

20. При цьому, 27.02.2024 на примусове виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023, з урахуванням постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2024 у справі № 906/392/23, було видано відповідні накази.

21. Приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А. С., на підставі заяви про примусове виконання, винесено постанову від 10.04.2024 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі наказу Господарського суду Житомирської області № 906/392/23 від 27.02.2024.

22. Господарський суд Житомирської області ухвалою від 16.05.2024 у справі № 906/392/23, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024, відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" у задоволенні заяви про визнання таким, що не підлягає виконанню повністю наказ Господарського суду № 906/392/23 від 27.02.2024 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" направити засобами поштового зв`язку у 15-денний строк з дати набрання рішенням суду законної сили фізичній особі ОСОБА_1 засвідчені копії документів, визначених у виконавчому документі.

23. Господарський суд Житомирської області ухвалою від 16.05.2024 у справі № 906/392/23, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 та постановою Верховного Суду від 27.11.2024, відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" у задоволенні скарги на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського Андрія Савелійовича в частині невжиття заходів щодо закриття/закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" та зобов`язання приватного виконавця поновити порушене право заявника шляхом вжиття відповідних заходів.

24. Господарський суд Житомирської області ухвалою від 17.12.2024 у справі № 906/392/23, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025, подання приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" Струтинської Ірини Ігорівни задовольнив. Тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" Струтинську Ірину Ігорівну до повного виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 у справі № 906/392/23.

25. Приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А. С., на підставі заяви про примусове виконання, винесено постанову від 05.03.2025 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2.

26. Господарський суд Житомирської області ухвалою від 23.07.2025 у справі № 906/392/23 заяву керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" Струтинської Ірини Ігорівни про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнив. Скасував тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" Струтинської Ірини Ігорівни, вжите ухвалою Господарського суду Житомирської області від 17.12.2024, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського від 24.02.2025 у цій справі, до повного виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023 у справі № 906/392/23 на підставі подання приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, яке закінчено на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження від 05.03.2025.

27. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 02.10.2025 ухвалу Господарського суду Житомирської області від 23.07.2025 у справі № 906/392/23 скасував. Заяву керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" Струтинської Ірини Ігорівни як фізичної особи про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України залишив без задоволення.

28. Як убачається із інформації про виконавче провадження, 27.05.2024 та 18.09.2024 приватним виконавцем Дідківським А. С. прийнято постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 5 100 грн та 10 200 грн відповідно.

29. Крім того, Богунський районний суд м. Житомира ухвалою від 31.12.2024 у справі № 295/19389/24 зобов`язав слідчого, дізнавача або іншу уповноважену службову особу Житомирського РУП ГУНП у Житомирській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені у повідомленні приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. від 23.12.2024, розпочати розслідування та надати витяг з ЄРДР.

30. Богунський районний суд м. Житомира ухвалою від 11.03.2025 у справі № 295/3305/25 в задоволенні повторної скарги відмовив.

31. 07.03.2025 Житомирський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, повідомив виконавця про розгляд матеріалів без реєстрації кримінального провадження, в зв`язку з чим було подано скаргу до Богунського районного суду міста Житомира на дії службових осіб Житомирського РУП ГУНП у Житомирській області. 11.03.2025 ухвалою Богунського районного суду міста Житомира у справі № 295/3305/25 у задоволенні скарги відмовлено.

Позиція Верховного Суду

32. Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзивах, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

33. Відповідно статті 300 ГПК України до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Щодо поновлення строку на подання скарги на дії приватного виконавця

34. Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

35. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

36. Частиною першою статті 18 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

37. У силу статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

38. За вимогами статей 8, 129 Конституції України та статей 2, 11 ГПК України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цим принципом керується суддя, здійснюючи правосуддя.

39. Водночас відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Мушта проти України", "Мельник проти України"), що застосовується як джерело права при розгляді справ судами згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

40. Тобто право на звернення до суду не є абсолютним та обмежено вимогами процесуального закону щодо прийнятності відповідної скарги чи заяви, зокрема, стосовно строків їх подання та / або встановленої законом заборони на таке оскарження. Застосування відповідних обмежень у передбачених законом випадках не може вважатися порушенням права особи на доступ до суду.

41. Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

42. Зокрема, статтею 339-1 ГПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

43. Строки звернення з такою скаргою встановлено статтею 341 ГПК України. Зокрема, згідно з пунктом (а) частиною 1 зазначеної статті скаргу може бути подано до суду в десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав.

44. Частиною п`ятою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

45. Пропущений строк для подання скарги може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду (частина друга статті 341 ГПК України).

46. Наведене кореспондується з положеннями частини першої статті 119 ГПК України, згідно з якою суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

47. Верховний Суд неодноразово зазначав (зокрема у постановах від 01.11.2023 у справі № 904/3734/20, від 15.02.2024 у справі № 909/524/19, від 19.03.2024 у справі № 909/992/19), що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений частиною першою статті 341 ГПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин.

48. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04.02.2022 у справі № 925/308/13-г щодо правил обчислення строку для звернення зі скаргою у виконавчому провадженні, виходячи з порівняльного аналізу змісту термінів "дізнався" та "повинен був дізнатися", які містяться у положеннях статті 341 ГПК України, дійшов висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні. Доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

49. Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності.

50. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо).

51. Суди першої і апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо прийняття скарги на дії приватного виконавця до розгляду, встановили, що з інформації про виконавче провадження, в Автоматизованій системі виконавчого провадження, вбачається початок перебігу строку звернення до суду із скаргою - наступний день після розміщення постанови про закінчення ВП № НОМЕР_2 від 05.03.2025 - 06.03.2025, у зв`язку з чим суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 мав реальну можливість дізнатися про стверджуване ним порушення його прав та звернутися зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений п."а" ч.1 ст.341 ГПК України. В той же час, стягувач зі скаргою щодо рішення приватного виконавця Дідківського А. С. звернувся до суду 06.08.2025, тобто поза межами встановленого ст.341 ГПК України десятиденного строку на оскарження дій приватного виконавця.

52. При цьому, суди попередніх інстанцій, дослідивши доводи наведені ОСОБА_1 та наявні у справі документи, встановили, що станом на момент із зверненням стягувача із скаргою на дії приватного виконавця, рішення суду від 27.02.2024 в цій справі не виконане.

53. Відтак, з огляду на те, що рішення суду в цій справі, на момент подання відповідної скарги не було виконане, а також враховуючи, що фактичною метою виконавчого провадження є захист порушених, оспорюваних, невизнаних інтересів позивача (стягувача), яке полягає в примусовому виконанні рішення суду, місцевий і апеляційний господарські суди дійшли висновку про наявність підстав для поновлення строку на подання скарги.

54. Так, Верховний Суд зазначає, що виконання судових рішень є заключним етапом процедури захисту суб`єктивних прав та законних інтересів кредитора. При цьому у правовій доктрині переважає підхід до розуміння стадії виконання судових рішень саме як заключної стадії цивільного/господарського процесу. Такий підхід наразі втілений і в чинному законодавстві України (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

55. За статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

56. Водночас не менш важливим у світлі розглядуваного питання є підхід до розуміння стадії виконання судових рішень, запроваджений практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). ЄСПЛ тлумачить вимогу виконання остаточних судових рішень принаймні у контексті декількох конвенційних прав, зокрема права на справедливий судовий розгляд (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція)), права на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), права на ефективний засіб правового захисту (стаття 13 Конвенції) та права на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції (стаття 8 Конвенції). Основним у наведеному переліку є пункт 1 статті 6 Конвенції, що закріплює право на справедливий судовий розгляд справ, і саме тлумачення зазначеного права ЄСПЛ дало змогу сформулювати основні стандарти у сфері виконавчого провадження, що випливають з його практики. Така позиція, що ґрунтується на детальному аналізі практики ЄСПЛ, відображає належність виконавчого провадження до судових процедур і одночасно свідчить про його тісну пов`язаність з іншими інститутами, зокрема з інститутами матеріального права, на приписах якого ґрунтуються ті вимоги і процедури, які відбуваються в рамках виконавчого провадження.

57. У рішеннях ЄСПЛ неодноразово зверталася увага, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції провадження з виконання судових рішень є самостійною, але невід`ємною частиною судового розгляду, невід`ємною стадією процесу правосуддя (див. рішення ЄСПЛ від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", від 27.07.2004 у справі "Ромашов проти України", від 11.01.2005 у справі "Дубенко проти України тощо).

58. Конституційний Суд України в Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(ІІ)/2019 наголосив, що забезпечення виконання державою судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

59. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

60. ЄСПЛ зазначає, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою та другою стадіями одного провадження. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (рішення від 06.09.2007 у справі "Моргуненко проти України" та від 27.11.2008 у справі "Крутько проти України").

61. Отже, виконавче провадження є стадією судового процесу - логічно та функціонально відокремленою системою процесуальних дій, що вкладаються в алгоритм процесуальної діяльності суду та учасників справи і спрямовані на досягнення відповідної процесуальної мети.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13.04.2023 у справі № 910/21981/16.

62. Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 01.03.2023 № 2-р(II)/2023 у справі № 3-27/2022(54/22) зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам «верховенства права» (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист (перше речення абзацу восьмого, абзац чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019).

63. Окрім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 13.05.2024 № 6-р(ІІ)/2024 вказував, що виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист. На стадії здійснення судового контролю за виконавчим провадженням розгляд скарг на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця спрямовано на забезпечення обов`язкового виконання судового рішення, ухваленого на користь особи, задля реального захисту та поновлення її прав, свобод, інтересів, що зазнали порушення, без гарантування яких неможливо забезпечити право кожного на судовий захист. Відповідно, належний рівень організації виконавчого провадження та можливість судового оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця без будь-яких несправедливих обмежень та надмірних перешкод є запорукою реального та своєчасного виконання судового рішення та сприяє підвищенню довіри до судової влади (п.4.5 рішення).

64. З огляду на наведене вище Верховний Суд вважає заснованими на законі висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскільки рішення суду в цій справі, на момент подання відповідної скарги не було виконане, а також враховуючи, що фактичною метою виконавчого провадження є захист порушених, оспорюваних, невизнаних інтересів позивача (стягувача), яке полягає в примусовому виконанні рішення суду, у цьому конкретному випадку наявні підстави для поновлення строку на подання скарги.

65. Окрім цього Верховний Суд зазначає, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України.

66. Вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

67. При цьому, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій врахували, що встановлення строків звернення до суду та залишення скарги без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації правопорушення.

68. Водночас, Верховний Суд звертає увагу на те, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16.

69. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19.

70. Таким чином доводи касаційної скарги у цій частині не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та/або процесуального права, а фактично направлені на переоцінку вже оцінених судами доказів та відповідних висновків, здійснених на підставі такої оцінки.

Щодо законності постанови про закінчення виконавчого провадження

71. Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

72. Частиною першою статті 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

73. Згідно з статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

74. Відповідно до пунктів 5, 8 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

75. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

76. Згідно з пунктами 1, 2, 9 частини першої статті 4 Закону України "Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів верховенства права, законності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

77. Статтею 18 вказаного Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

78. Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень, зокрема є вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

79. Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів. (частини п`ята та шоста статті 26 Закону України "Про виконавче провадження").

80. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.

81. Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлено статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження".

82. Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно з частиною третьою цієї статті Закону виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом (абзац другий частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження").

83. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (абзац третій частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження").

84. Отже, відповідно до частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" повторне невиконання боржником рішення суду, яке може бути виконано без його участі, має наслідком надіслання державним виконавцем органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а також вжиття заходів примусового виконання рішення суду. Водночас, у разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

85. Слід зазначити, що в обох випадках, про які йдеться в абзацах другому та третьому частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець має звернутись до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення.

86. Однак ухвалити постанову про закінчення виконавчого провадження після такого звернення виконавець може лише у разі невиконання боржником рішення суду, яке не може бути виконане без його участі (абзац третій частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження").

87. Якщо ж судове рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець після відповідного звернення до правоохоронних органів не закінчує виконавче провадження, а продовжує вживати передбачені Законом України "Про виконавче провадження" заходи, спрямовані на примусове виконання такого рішення.

88. При цьому Верховний Суд зауважує, що накладення штрафів і направлення подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що виконавець вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Схожі висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20 та постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 607/2547/20.

89. Разом із цим судове рішення про зобов`язання передати предмети може бути виконано також у порядку, передбаченому статтями 10 і 60 Закону України "Про виконавче провадження", а також положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Мін`юсті 02.04.2012 за № 489/20802 (далі - Інструкція) (див. mutatis mutandis висновки КГС ВС, викладені у підпункті 4.18 постанови від 13.09.2021 у справі № 902/862/15).

90. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" одним із заходів примусового виконання рішення є вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

91. Частиною першою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.

92. Відповідно до пункту 1 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону.

93. Згідно із пунктами 22 - 24 розділу IIIV Інструкції з організації примусового виконання рішень передача стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, здійснюється в установлений виконавцем строк за участю сторін виконавчого провадження. Виконавець в присутності понятих вилучає у боржника предмети, зазначені у виконавчому документі, і передає їх стягувачу або його представнику, про що складає акт передачі. Акт складається у трьох примірниках. Один примірник акта залишається у виконавчому провадженні, інші - вручаються стягувачу та боржникові або їх представникам під підпис. В акті зазначаються реквізити виконавчого документа та номер виконавчого провадження, прізвища, імена та по батькові виконавця, сторін виконавчого провадження та інших осіб, які беруть участь у передачі майна, короткий опис майна. Акт підписується виконавцем та сторонами виконавчого провадження, а також іншими особами, які беруть участь у передачі майна. У разі відмови сторін виконавчого провадження від підпису про це зазначається в акті. У разі відсутності боржника та якщо рішення може бути виконано без його участі, виконання рішення проводиться за участю стягувача або його представника та двох понятих. Якщо під час виконання рішення про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виявлено лише частину таких предметів, виконавець здійснює їх передачу в порядку, встановленому пунктом 23 цього розділу, про що робить відмітку у виконавчому документі.

94. Аналіз наведених положень Закону та Інструкції дозволяє дійти висновку, що судове рішення про передачу предметів може бути виконано без участі боржника, зокрема, шляхом вилучення предмета, зазначеного у виконавчому документі, і передачі його стягувачу або його представнику в присутності двох понятих, про що складається відповідний акт.

95. Суди у цій справі встановили, що судовими рішеннями позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" направити засобами поштового зв`язку у 15-денний строк з дати набрання рішенням суду законної сили позивачу певні документи про діяльність товариства; 27.02.2024 на примусове виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2023, з урахуванням постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2024 у справі № 906/392/23, було видано відповідний наказ, який пред`явлено до виконання 10.04.2024; 05.03.2025 виконавець, посилаючись на положення статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", ухвалив постанову, якою закінчив виконавче провадження № НОМЕР_2; в матеріалах цього виконавчого провадження наявне повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

96. У своїх рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій дійшли одностайного висновку, що державний виконавець ухвалив постанову з порушенням положень частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2 не містять доказів фактичного виконання рішення суду у цій справі. При цьому суди не встановили обставини, які свідчать про неможливість виконання судового рішення без участі Товариства (боржника).

97. На переконання Верховного Суду, та обставина, що саме Товариство (боржник) за судовим рішенням зобов`язане передати позивачу документи, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення боржником воно не може бути виконано без його участі відповідно до абзацу другого частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження". Хоч Судове рішення і зобов`язує саме Товариство вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з його особою та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, зокрема передбачених пунктом 3 частини першої статті 10 та статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження".

У цьому висновку Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20, а також постановах Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та від 25.09.2020 у справі № 924/315/17.

98. Оскільки суди попередніх інстанцій не встановлювали у цій справі обставин, які свідчать про неможливість виконання судового рішення без участі Товариства (боржника), Верховний Суд погоджується з їх висновками про те, що постанова приватного виконавця ухвалена з порушенням частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження".

Щодо скасування судами постанови державного виконавця

99. Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України). Аналогічне положення міститься у пункті 7 частини третьої статті 2 ГПК України.

100. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

101. Згідно із частиною першою статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

102. У рішенні "Горнсбі проти Греції" (§ 40) ЄСПЛ наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

103. У справі "Глоба проти України" (заява № 15729/07, §§ 26, 27) ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності. Суд також повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. також рішення від 07.06.2005 у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, § 84).

104. Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Схожі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20 та постановах Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14, від 25.09.2020 у справі № 924/315/17.

105. Звертаючись із розглядуваною скаргою до суду, позивач стверджував, що виконавець ухвалив незаконну постанову, якою закінчив виконавче провадження № НОМЕР_2, чим порушив право скаржника на виконання остаточного судового рішення.

106. Аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, ЄСПЛ неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів та доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", заява № 61406/00, §59); "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України", заява № 38722/02, §75); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", заява № 20390/07, §29).

107. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

108. Враховуючи, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" наслідком закінчення виконавчого провадження є те, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, Верховний Суд погоджується з доводами позивача, а також аналогічними висновками судів попередніх інстанцій, про те, що постанова, якою закінчено виконавче провадження № НОМЕР_2, перешкоджає стягувану за виконавчим документом реалізувати свої права на примусове виконання остаточного судового рішення.

109. Разом із цим Закон України "Про виконавче провадження" передбачає можливість відновлення виконавчого провадження.

110. Так, згідно із частиною першою статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/3411/14 та від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20).

111. Так, відповідно до висловлених Великою Палатою Верховного Суду висновків про застосування частини першої статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" (див. постанови від 03.11.2020 у справі № 916/617/17 та від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20) постанову про закінчення виконавчого провадження, яка ухвалена без урахування вимог закону, можна оскаржити в судовому порядку, а відновлення відповідних прав скаржника може бути ефективно здійснене у разі задоволення скарги та скасування такої постанови.

112. Беручи до уваги викладене, Верховний Суд зазначає, що в цій ситуації ефективним засобом, здатним відновити право стягувача на примусове виконання остаточного судового рішення, є скасування постанови, оскільки після її скасування виконавче провадження № НОМЕР_2 в силу частини першої статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення.

113. Із цих же мотивів Верховний Суд відхиляє доводи Товариства, про порушення судами попередніх інстанцій частини другої статті 343 ГПК України, які полягають у тому, що судом визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського А. С. від 05.03.2025 без встановлення зобов`язання приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

114. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що суди першої і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про необхідність задоволення скарги і скасування оскаржуваної постанови приватного виконавця.

115. Разом з цим, стосовно заперечень скаржника щодо встановлених обставин, а також оцінки відповідних доказів, то Верховний Суд зазначає, що у даному випадку слід виходити з того, що відповідно до статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

116. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19) зазначено, що з огляду на імперативні приписи статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (пункт 240 постанови).

117. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена судом першої та/або апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що випливає з меж розгляду справи судом касаційної інстанції, що закріплені в частині другій статті 300 ГПК України.

118. Відтак, інші доводи та заперечення скаржника Судом не розглядаються, оскільки фактично зводиться до необхідності переоцінки Верховним Судом вже оцінених судами першої і апеляційної інстанцій доказів у справі з метою встановлення інших обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

119. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

120. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

121. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 309 ГПК України).

122. Таким чином, перевіривши ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в межах вимог та доводів касаційної скарги, встановивши, що доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим і апеляційним господарськими судами норм матеріального і процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення.

Розподіл судових витрат

123. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит Девелопмент Компані" залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 та ухвалу Господарського суду Житомирської області від 25.09.2025 у справі № 906/392/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

О. О. Мамалуй