ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2026 р. Справа№ 910/9774/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 03.02.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кислюка Олега Вікторовича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 14.11.2025 (повний текст складено 24.12.2025)

у справі № 910/9774/25 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Кислюка Олега Вікторовича

до Фізичної особи-підприємця Логвіна Валерія Ігнатовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд»

про витребування рухомого майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 20025 року Фізична особа-підприємець Кислюк Олег Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Логвіна Валерія Ігнатовича, в якому просить суд витребувати з незаконного володіння відповідача на користь позивача шість кондиціонерів, а саме: кондиціонер побутовий "GREE" GWH12QE-K3DNB6G(с.н.4Н7), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н4), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н2), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н9), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н0), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н5).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наявні підстави для витребування майна позивача з чужого незаконного володіння відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/9774/25, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/9774/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході розгляду справи позивачем належними та допустимими доказами в розумінні статтей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено існування обставин, які могли б бути підставою для застосування до спірних правовідносин приписів статті 387 Цивільного кодексу України, зокрема, беззаперечно не доведено право власності на спірне майно, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення було прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що в якості доказів наявності у позивача права власності на спірні кондиціонери, загальна вартість яких складає 157 154, 00 грн, було надано договір купівлі-продажу рухомого майна №18 від 22.11.2021 та видаткову накладну №18 від 23.11.2021.

Також скаржник звертає увагу, що у відповідь на адвокатський запит №1-31/07-20225 від 31.07.2025 відповідач підтвердив, що позивач придбав у нього згадувані кондиціонери та встановив їх за адресою: м. Київ, Харківський провулок, 1а/1.

Отже, на думку скаржника, факт існування спірних кондиціонерів, їх встановлення, а також безпідставного утримання визнаний самим відповідачем, підтверджений належними доказами, а тому є доведеним.

Крім того, за доводами скаржника, факт проведення розрахунків між позивачем та відповідачем не має значення для правильного та об`єктивного розгляду даної справи, оскільки виникнення права власності на рухоме майно не пов`язане з фактом його оплати та залежить виключно від його передання.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання 03.02.2026 з`явився відповідач та його представник, представники позивача та третьої особи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (ухвала суду від 20.01.2026) до їх електронних кабінетів.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача та третьої особи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 18.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» (орендар) та Фізичною особою-підприємцем Логвіним Валерієм Ігнатовичем (орендодавець) було укладено договір оренди, згідно п. 1.1. якого орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 265 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, Харківський провулок, буд.1А/1.

Також 18.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» та Фізичною особою-підприємцем Логвіним Валерієм Ігнатовичем підписано акт приймання-передачі зазначеного приміщення в оренду.

22.11.2021 між Фізичною особою-підприємцем Кислюком Олегом Вікторовичем (сторона-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» (сторона-1) укладено договір про співпрацю, згідно умов якого позивач зобов`язався сприяти укладенню угод з придбання послуг третьої особи та збільшенню обсягів реалізації послуг, а третя особа виконує по відношенню до сторони-2 інші зобов`язання, які передбачені цим договором (п. 1.1), місцем надання послуг є: м. Київ, Харківський провулок, буд.1А/1 (п. 1.2).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 01.11.2024 сторони договору про співпрацю домовилися припинити укладений між ними договір з 01.11.2024 (п. 1.), визначили, що Фізичною особою-підприємцем Кислюком Олегом Вікторовичем було встановлено у приміщенні за адресою: м. Київ, Харківський провулок, буд.1А/1 наступне обладнання: кондиціонер побутовий "GREE" GWH12QE-K3DNB6G(с.н. 4Н7 ), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н. 4Н4 ), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н2), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н9), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н0), кондиціонер побутовий "GREE" GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н5) (п. 2), домовилися, що сторона-1 має право користуватися цим обладнанням до моменту отримання вимоги сторони-2 про його повернення (п.3), сторона-2 зобов`язується сплатити стороні-1 плату за користування кондиціонерами у розмірі 10% їх вартості, а саме 15 715, 00 грн після повернення цього обладнання стороні-1 (п. 4).

Листом від 13.05.2025 Фізична особа-підприємець Кислюк Олег Вікторович звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» з вимогою про повернення перелічених вище кондиціонерів.

Листом від 19.05.2025 №19052025, надісланого на адресу Фізичної особи-підприємця Логвіна Валерія Ігнатовича, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд», зокрема, вимагало надати доступ до зовнішніх блоків кондиціонерів, які знаходяться на території відповідача з метою їх демонтажу.

Згідно листа від 22.05.2025 Фізична особа-підприємець Логвін Валерій Ігнатович погодив зустріч із третьою особою на запропоновану нею дату, а саме: 23.05.2025.

Листом від 19.06.2025 №19062025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» повідомило Фізичну особу-підприємця Кислюка Олега Вікторовича про відсутність доступу до зовнішніх блоків, встановлених за адресою: м. Київ, Харківський провулок, буд.1А/1, кондиціонерів.

Як стверджує позивач у позовній заяві, 23.11.2021 на об`єкті оренди за домовленістю з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агент Трейд» та відповідачем, за замовленням позивача Фізичною особою-підприємцем Забєліним Р.Є. були встановлені шість кондиціонерів, а саме: кондиціонер побутовий «GREE» GWH12QE-K3DNB6G(с.н.4Н7), кондиціонер побутовий «GREE» GWH24QE-K3DNB6G(с.н. 4Н4 ), кондиціонер побутовий «GREE» GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н2), кондиціонер побутовий «GREE» GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н9), кондиціонер побутовий «GREE» GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н0), кондиціонер побутовий «GREE» GWH24QE-K3DNB6G(с.н.4Н5), загальною вартістю 157 154, 00 грн, які були придбані позивачем у Фізичної особи-підприємця Забєліна Р.Є., що підтверджується підписаними між позивачем та Фізичною особою-підприємцем Забєліним Р.Є. договором купівлі-продажу рухомого майна №18 від 22.11.2021, видатковою накладною №18 від 23.11.2021 на суму 157 154, 00 грн, актом надання послуг №18 від 23.11.2021 на суму 20 778, 00 грн.

Як вказує позивач, згідно п. 6.1. договору купівлі-продажу рухомого майна №18 від 22.11.2021, укладеного між позивачем, як покупцем, та Фізичною особою-підприємцем Забєліним Р.Є., як продавцем, право власності на товар за даним договором перейшло від продавця до покупця з моменту передачі товару покупцю, шляхом підписання видаткової накладної до цього договору.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що жодних претензій чи заборон щодо монтажу спірних кондиціонерів протягом періоду оренди відповідач не висловлював, адже питання встановлення кондиціонерів було узгоджено з ним особисто і він проти цього не заперечував, а кондиціонери були встановлені таким чином, що їх зовнішні блоки закріплені на зовнішніх стінах орендованого приміщення, які виходять на приватну територію відповідача, доступ до якої у позивача відсутній, потрапити до зовнішніх блоків кондиціонерів можна лише з дозволу власника, якого відповідач не надає.

Оскільки відповідач незаконно, тобто без відповідної правової підстави заволодів майном позивача, а саме шістьма кондиціонерами, загальна вартість яких складає 157 154, 00 грн, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, адже добровільно відповідач спірне майно не повертає.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, зокрема, зазначив про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що право власності на спірне майно належить саме позивачу, а отже і не доведено, що він є належним позивачем у справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників учасників справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Спір у справі виник з тих підстав, що на думку позивача спірне рухоме майно - шість кондиціонерів, загальна вартість яких складає 157 154, 00 грн, незаконно вибуло з його володіння, поза його волі.

Таким чином, суду слід встановити дійсного власника спірного майна та обставини, чи дійсно воно було набуте відповідачем без достатніх правових підстав.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 387 Цивільного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18) зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння; визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння рухомим майном таке введення полягає або у добровільній передачі власнику його майна особою, яка незаконно володіє даним майном або у примусовому вилученні у такої особи майна з послідуючою передачею майна його власнику.

Предметом доказування у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння є: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння власника (титульного володільця), наявність майна в натурі у особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, і відсутність у такої особи правових підстав для володіння майном.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем та третьою особою існували правовідносини щодо оренди приміщення, в якому встановлені спірні кондиціонери.

В обґрунтування права власності на спірне майно позивач посилається на договір купівлі-продажу рухомого майна №18 від 22.11.2021, укладеним з Фізичною особою-підприємцем Забєліним Романом Євгеновичем.

Відповідно до пункту 2.1. вищевказаного договору продавець передає у власність, а покупець приймає товар, який поставляється відповідно до видаткової накладної, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Тобто, видатковою накладною №18 від 23.11.2021 підтверджується лише факт передачі товару.

При цьому, згідно положень пункту 3.2. даного договору передбачений обов`язок позивача оплатити продавцю вартість товару протягом 30 банківських днів з моменту підписання цього договору у будь-який не заборонений законом спосіб.

Як встановлено судом першої інстанції оплата товару здійснювалася готівкою.

Слід зазначити, постановою НБУ від 29.12.2017 №148 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлені вимоги до організації готівкових розрахунків, зокрема готівкові розрахунки між фізичними особами-підприємцями за товар мали ліміт 10 000, 00 грн на день.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу (абзац 2 частини 11 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Враховуючи вищевикладене, у 2021 році фізичні особи-підприємці мали працювати з дотриманням лімітів готівки (10000,00 грн/день між собою), вести товарний облік на підставі первинних документів (накладні) та застосовувати РРО/ПРРО, видаючи чеки за кожну операцію.

Разом з цим, позивачем жодних документів на підтвердження здійснення розрахунків за товар не надано.

Оскільки позивач надав суду лише видаткову накладну, яка не є первинним документом обліку та не підтверджує факт оплати, але не пред`явив розрахункового документа (чека, квитанції), останнє свідчить про неналежне доведення факту покупки.

Крім того, слід зазначити, що за умовами договору про співпрацю від 22.11.2021 та додаткової угоди від 01.11.2024 №1 до нього, укладених між позивачем та третьою особою, зазначено про обов`язок позивача у справі оплатити третій особі плату за користування спірним майном після повернення такого обладнання третій особі (п.4 додаткової угоди).

Таким чином, позивач та третя особа при укладенні додаткової угоди №1 від 01.11.2024 до договору про співпрацю від 22.11.2021 погодили, що за користування власним майном позивач має сплатити кошти третій особі.

З огляду на вищевикладене, оскільки покупець зміг надати суду лише видаткову накладну, однак не пред`явив розрахунковий документ, твердження позивача щодо наявності у нього права власності на витребуване майно є сумнівними та не доведеними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/9774/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кислюка Олега Вікторовича на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/9774/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/9774/25 залишити без змін.

Матеріали справи №910/9774/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 16.02.2026.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

А.О. Мальченко