УХВАЛА

19 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 915/1439/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги фізичної особи - Самедової Наілі Ісбендияр кизи

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025

у справі за позовом Миколаївської міської ради

до фізичної особи - Самедової Наілі Ісбендияр кизи

про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення громадського будинку (магазину), скасування державної реєстрації та припинення права власності на громадський будинок (магазин),

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Миколаївська міська рада (далі Рада) звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Самедової Наілі Ісбендияр кизи (далі відповідачка, ФОП Семедова Н.І.), в якому просила суд:

- зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні Радою земельною ділянкою, кадастровий номер :02:002:0062 (далі земельна ділянка), шляхом знесення громадського будинку (магазину) по АДРЕСА_1 (далі об`єкт нерухомості);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за відповідачкою право власності на вказаний об`єкт нерухомості (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 20.04.2017, запис за № 20056483).

Позов мотивований тим, що вказана земельна ділянка передавалася відповідачці в оренду виключно для розміщення та обслуговування тимчасової споруди (торговельного павільйону) та без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Договір оренди сплив 08.12.2017. В подальшому Рада не приймала жодних рішень щодо надання права користування цією земельною ділянкою та права на її забудову. Проте, відповідачка здійснила самочинне будівництво об`єкту нерухомості на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи не відводилась для цієї мети, що свідчить про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва на вільне володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка зазначала, що земельна ділянка виділялась та передавалась їй саме для розміщення (будівництва) будівлі (павільйону, магазину), а саме будівництво відбувалося на підставі відповідних дозвільних документів.

Господарський суд Миколаївської області рішенням від 16.06.2025 у позові відмовив.

Місцевий господарський суд виходив з такого:

- знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності;

- вимагаючи знесення об`єкту, позивач не надає доказів неможливості його перебудови або відмови відповідачки від такої перебудови, отже позивач не використав інші механізми впливу на забудовника та власника відповідного об`єкту, який він просить знести;

- починаючи з 2003 року, між сторонами існують триваючі правовідносини оренди спірної земельної ділянки, які оформлювалися шляхом укладення відповідних правочинів;

- крім того, в процесі розгляду цієї справи, рішенням Ради від 27.03.2025 продовжено відповідачці на 5 років строк оренди земельної ділянки, з цільовим призначенням згідно із класифікацією видів цільового призначення земель: 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для обслуговування споруди по просп. Миру, поблизу ринку «Колос»;

- прийняттю органом місцевого самоврядування такого рішення передували обставини, за яких Рада вочевидь була обізнана про існування спірного об`єкта на земельній ділянці;

- приймаючи відповідне рішення, Рада фактично у законний спосіб здійснила дії щодо розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, реалізувавши цим своє право, про порушення якого стверджує у позовній заяві;

- отже позивач був належним чином поінформований про обставини, на які посилається в обґрунтування заявленого позову, ще до прийняття рішення про продовження строку оренди земельної ділянки на новий термін;

- зареєструвавши декларації про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області діяла як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на неї законом обов`язків, мала перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації;

- 20.04.2017 право власності було зареєстровано органом, який визнаний державою як уповноважений та компетентний орган з реєстрації речових прав;

- крім того, після реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (19.10.2011), Рада протягом більш як 13 (тринадцяти) років неодноразово приймала рішення, якими продовжувала та фактично підтверджувала право відповідача на оренду земельної ділянки;

- відповідачка з 20.04.2017 мирно володіла відповідним нерухомим майном, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, та до грудня 2017 року користувалася нею у встановленому законом порядку, отже відповідачка мала правомірні очікування щодо подальшого користування нею;

- задоволення цього позову може призвести до втручання у мирне володіння відповідачем майном та порушення справедливої рівноваги, що свідчитиме про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 09.12.2025 рішення скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Зобов`язав ФОП Самедову Н. І. усунути перешкоди в користуванні Миколаївською міською радою земельною ділянкою, шляхом знесення громадського будинку (магазину). В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що станом на момент реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації так і станом на момент реєстрації за відповідачкою право власності на спірний об`єкт нерухомого майна діяли договору оренди, які містили чіткі умови та застереження щодо використання земельної ділянки, а саме без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Колегія суддів виснувала, що факт присвоєння адреси не змінює статусу самочинності проведеного відповідачкою будівництва та не виключає можливості задоволення позовних вимог (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 915/1402/16). Також жодним чином не змінює статус самочинного будівництва отримані відповідною у період з 2003 по 2008 рік погодження на розміщення торговельного павільйону, технічні умови щодо підключення комунікацій до цього об`єкту, погодження його фасадного плану, тощо.

Водночас суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35) вказав, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.

Оскільки Рада як власник земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності на самочинно збудоване майно і заперечує проти його перебування на комунальній землі, то задоволення вимоги про знесення такого майна та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав власника, узгоджується із наведеними приписами статті 152 Земельного кодексу України та положеннями частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України.

До Верховного Суду від представника ФОП Семедової Н.І. адвоката Надіч Нонни Дидронівни через підсистему "Електронний суд" 29.12.2025 надійшов документ - касаційна скарга, в якій представник позивача просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2025.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Скаржник, посилаючись на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16 та від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц.

Згідно із частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Вивчивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у вказаній постанові у справі № 908/2287/17 погодився з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.08.2022 у справі № 922/19/21, щодо того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, скаржник зазначає, що у цій постанові сформульовано ключовий імператив, відповідно до якого власник земельної ділянки (у тому числі орган місцевого самоврядування) позбавлений права обирати такий спосіб захисту, як знесення об`єкта, якщо він знав про будівництво, але тривалий час не заперечував і не перешкоджав йому, оскільки така поведінка є проявом заборони суперечливої поведінки - доктрини venire contra factum proprium, що є складовою принципу добросовісності та правової визначеності, і в таких умовах забудова не може кваліфікуватися як самочинна, якщо інше не доведено повним юридичним складом порушення.

Втім, у зазначеній постанові подібні висновки взагалі відсутні. У справі № 145/2047/16 розглядався спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними з підстав їх непідписання орендодавцем, при цьому жодних обставин щодо наявності на цих земельних ділянках об`єктів нерухомого майна не встановлювалось.

Також скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, у якій, за доводами скаржника викладено висновок про те, що добросовісність є базовою засадою оцінки поведінки сторін, а у земельних спорах згода на забудову може випливати не лише з прямих рішень, але й із конклюдентних дій землевласника або тривалої відсутності заперечень, якщо саме на такі рішення/поведінку інша сторона розумно покладалася, формуючи свої майнові та речові очікування і права, і що суди зобов`язані не відступати від цих висновків без належної мотивації.

Дослідивши зміст наведеної постанови колегія суддів встановила, що у справі № 461/9578/15-ц розглядався спір про скасування наказу, зобов`язання привести у попередній стан горище будинку, не чинити перешкод у користуванні горищем, визнання права на частку горища. Велика Палата Врахувала у постанові від 25.05.2021 вказала, що за обставинами цієї справи, позивачка заявою, складеною у простій письмовій формі, надала згоду власникам квартири в житловому будинку зробити реконструкцію квартири, але згодом пред`явила позов, мотивуючи його тим, що жодної згоди як співвласник багатоквартирного будинку на реконструкцію приміщень спільного користування (горища) вона не надавала, звернувши при цьому увагу на добросовісність дій позивачки. При цьому будь-які висновки з приводу прав дій землевласника щодо надання згоди на забудову у цій постанові відсутні.

Тож колегія суддів констатує, що скаржник фактично намагається ввести в оману суд з приводу наявності висновків Великої Палати Верховного Суду, неврахованим судом апеляційної інстанції, які фактично у наведених скаржником постановах відсутні.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що доводи скаржника в основному зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на проведення відповідачкою будівництва на земельній ділянці та реєстрації за собою права власності на нерухоме майно за відсутності волевиявлення орендодавця.

При цьому оскільки за положенням пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення є недослідження судом зібраних у справі доказів лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, а іншу підставу касаційного оскарження за виключним випадком касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 вказаного Кодексу, яка зазначена скаржником, визнано необґрунтованою, правові підстави для скасування, а відповідно і для оскарження судових рішень в частині таких підстав касаційного оскарження, як не дослідження судом зібраних у справі доказів, відсутні.

Так, частина друга статті 300 ГПК України імперативно вказує на відсутність у суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

У пунктах 7.6- 7.8 Рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд з прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та вирішенні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі (Цивільному процесуальному кодексі України) підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував належним чином підстав для оскарження постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, фактично зводяться до спонукання Суду переоцінити докази та фактичні обставини справи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 292 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, зокрема, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи викладене вище, касаційна скарга ФОП Семедової Н. І. вважається неподаною і повертається скаржнику.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Повернути касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Самедової Наілі Ісбендияр кизи на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі № 915/1439/23 скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський