ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2026 р. Справа № 914/1604/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:

від позивача (скаржника) Єфременко О.О. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

від відповідача не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг від 24 грудня 2025 року

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2025 року (повний текст підписано 15.12.2025), суддя Бортник О.Ю.

про затвердження мирової угоди

у справі № 914/1604/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг, м. Київ

до відповідача Новокалинівського виробничого управління житлово-комунального господарства, м. Новий Калинів, Львівська область

про стягнення 2 132 786,37 грн

встановив:

22 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача Новокалинівського виробничого управління житлово-комунального господарства про стягнення 2 132 786,37 грн заборгованості за договором постачання природного газу № 5615-ТКЕ(23)-21 від 10 жовтня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 914/1604/25.

В процесі розгляду справи сторони звернулися до суду із спільною заявою про затвердження мирової угоди.

У вказаній мировій угоді сторони погодили врегулювання спору у цій справі, шляхом сплати відповідачем окрім основного боргу в сумі 2 132 786,37 грн, також сплати пені в сумі 330 780,02 грн, процентів річних в сумі 90 073,12 грн та інфляційних втрат в сумі 358 172,31 грн; водночас сторонами погоджено розстрочення сплати заборгованості, в тому числі: основного боргу на 48 місяців, решти сум на 12 місяців після сплати основного боргу. Також відповідач зобов`язався відшкодувати позивачу 50% судового збору за подання позову.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2025 року у справі № 914/1604/25 подану сторонами мирову угоду затверджено частково. Викладено умови мирової угоди щодо врегулювання спору між сторонами в частині сплати лише основного боргу (2 132 786,37 грн). У затвердженні решти умов мирової угоди відмовлено. Провадження у справі закрито.

Ухвала суду мотивована тим, що умови мирової угоди в частині, що стосується стягнення з відповідача 330 780,02 грн пені, 90 073,12 грн процентів річних та 358 172,31 грн інфляційних втрат суперечать вимогам закону. Суд в ухвалі зазначає, що ч.1 ст.192 ГПК України не дозволяє сторонам виходити за межі предмета позовних вимог у справі та врегульовувати в умовах мирової угоди свої правовідносини стосовно нових вимог, які не були предметом спору у справі, обставини, щодо обґрунтованості яких не належали до предмета доказування у справі та за розгляд яких стороною не сплачувався судовий збір.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2025 року у справі № 914/1604/25 та ухвалити нове судове рішення про затвердження мирової угоди в редакції, наданій суду сторонами. Зокрема, зазначає, що у суду відсутні підстави частково задовольняти заяву про затвердження мирової угоди, оскільки, суд не має повноважень вносити зміни до мирової угоди та частково затверджувати таку. Наведене порушує ст.ст.192,193 ГПК України. Апелянт звертає увагу, що сторони, керуючись ст.192 ГПК України, домовились врегулювати спір на підставі взаємних поступок шляхом укладення мирової угоди саме в такій редакції, яка подана до суду. Наголошує, що законом не передбачено часткове задоволення мирової угоди, оскільки сама мирова угода за своєю правовою природою є змістом волевиявлення сторін, втручатися в яке суд не має повноважень; приймаючи рішення про часткове затвердження мирової угоди, суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо відстрочки та розстрочки виконання рішення, що не було предметом заяви сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. Зокрема, зазначає, що Новокалинівське ВУЖКГ змушене було укласти мирову угоду з апелянтом, а саме зобов`язатися виплатити в повному обсязі заборгованість зі сплати основного боргу у сумі 2 132 786,37 грн рівними платежами впродовж 36 місяців, починаючи з місяця, в якому укладено мирову угоду, відповідно до графіка погашення заборгованості. Що стосується стягнення з відповідача 330 780,02 грн пені, 90 073,12 грн процентів річних та 358 172,31 грн інфляційних втрат, зазначає, що такі вимоги дійсно виходять за межі стягнення основного боргу та суперечать вимогам закону. Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку та прийняв законне рішення. Інші доводи відповідача стосуються суті спору.

Судове засідання з розгляду апеляційної скарги здійснювалося в режимі відеоконференції за клопотанням представника позивача та відповідної ухвали суду.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2025 року у справі № 914/1604/25 та ухвалити нове судове рішення про затвердження мирової угоди в редакції, наданій суду сторонами, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.192 ГПК мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Частиною п`ятої вказаної статті визначено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Мирова угода у позовному провадженні це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони припиняють наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульований укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу.

Мирова угода є вираженням взаємного волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду. У ній можуть вирішуватися питання, що стосуються виключно прав і обов`язків сторін.

До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання, пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін.

На відміну від звичайного договору мирова угода в позовному провадженні укладається у процесі розгляду справи в господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення. Подібний висновок Верховного Суду викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/661/20 та постановах Верховного Суду від 12.05.2021 у справі № 910/11213/20, від 21.03.2023 у справі № 914/3014/20.

Надавши учасникам справи право на врегулювання спору між собою на засадах диспозитивності, законодавець в той же час визначив межі реалізації такого права, дотримання яких є обов`язковим і для учасників правовідносин, і для суду.

Повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.

Укладення мирової угоди як спосіб реалізації процесуальних прав є правом сторони, яке, в свою чергу, згідно з процесуальним законом неможливо реалізувати, якщо такі дії суперечать законодавству або це призводить до порушення чиїхось прав і охоронюваних законом інтересів.

Затвердження мирової угоди під час розгляду справи має здійснюватися із застосуванням принципу "судового розсуду". Судовий розсуд це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими ГПК та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Як зазначалося вище, предметом позову у цій справі є стягнення з Новокалинівського виробничого управління житлово-комунального господарства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг 2 132 786,37 грн заборгованості за договором постачання природного газу № 5615-ТКЕ(23)-21 від 10 жовтня 2023 року. Вказана сума становить основний борг за поставлений природний газ.

Умовами укладеної сторонами мирової угоди погоджено сплату відповідачем вказаного боргу із розстроченням платежів на 36 місяців (тобто 3 року). Водночас сторони погодили, що відповідач зобов`язується сплатити на користь позивача 330 780,02 грн пені, 90 073,12 грн процентів річних та 358 172,31 грн інфляційних втрат протягом 12 місяців після сплати основного боргу відповідно до графіка погашення заборгованості.

Водночас, затверджуючи частково укладену між позивачем та відповідачем мирову угоду, місцевий господарський суд не врахував, що у затвердженій судом частині не міститься умов щодо взаємних поступок сторін, на підставі яких частина перша статті 192 ГПК передбачає укладення мирової угоди з її подальшим затвердженням судом. Зокрема, умови мирової угоди в редакції, що затверджена судом не містять поступок на користь позивача. Очевидно такими поступками були умови щодо сплати відповідачем окрім основного боргу, додатково сум пені, процентів річних та інфляційних втрат, хоча і з певним відтермінуванням і розстроченням таких платежів.

Слід зазначити, що взаємними поступками є добровільна відмова кожної із сторін від чого-небудь (певних вигод, умов, намірів тощо) або послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту. Узгодження взаємних поступок є виключним правом сторін, яким вони користуються на власний розсуд, виходячи із власної оцінки комерційної доцільності, господарських, цивільних чи ділових взаємовідносин із контрагентом, майнових або немайнових інтересів тощо. Сутність поступок може носити кількісний (прощення боргу у певній частині тощо) або якісний характер (розстрочення боргу на певний строк). Втручання суду в оцінку взаємних поступок обмежене підставами для відмови у затвердженні мирової угоди, визначеними ч.5 ст.192 ГПК України.

Відмовивши у затвердженні мирової угоди у спірній частині, суд на власний розсуд визначив умови мирової угоди, позбавивши таку ознак «взаємних поступок», про які йде мова у ч.1 ст.192 ГПК України. Дійшовши висновку про те, що умови мирової угоди суперечать закону (ч.5 ст.192 ГПК України), місцевий господарський суд повинен був відмовити у затвердженні такої та продовжити розгляд справи.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що частиною 2 ст.192 ГПК України передбачено, що у мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Зазначення в мировій угоді умов щодо сплати відповідачем на користь позивача пені, процентів річних та інфляційних втрат протягом 12 місяців після сплати основного боргу відповідно до графіка погашення заборгованості не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Також колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що такі умови суперечать вимогам закону, з тих підстав, що ч.1 ст.192 ГПК України не дозволяє сторонам виходити за межі предмета позовних вимог у справі та врегульовувати в умовах мирової угоди свої правовідносини стосовно нових вимог, які не були предметом спору у справі, обставини, щодо обґрунтованості яких не належали до предмета доказування у справі та за розгляд яких стороною не сплачувався судовий збір. Вказаною нормою надано сторонам можливість при укладенні мирової угоди, вийти за межі предмета спору лише за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про: 1. можливість часткового затвердження мирової угоди, визначивши умови такої на розсуд суду; 2. те, що умови мирової угоди щодо сплати відповідачем на користь позивача пені, процентів річних та інфляційних втрат суперечать вимогам закону.

Згідно з п.7 ч.1 ст.231 ГПК закриття провадження у справі є наслідком затвердження судом мирової угоди у позовному провадженні, відтак процесуальні дії щодо затвердження судом мирової угоди між сторонами спору та закриття у зв`язку з цим провадження у справі перебувають у нерозривному зв`язку і не можуть розглядатися окремо одна від одної.

Для встановлення обставин щодо правомірності закриття провадження у справі у зв`язку із затвердженням мирової угоди сторін у позовному провадженні належить перевірити дотримання судом при затвердженні мирової угоди вимог частини п`ятої статті 192 ГПК, зокрема, дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону, чи не порушують права або охоронювані законом інтереси інших осіб, чи не є вони невиконуваними, а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють, оскільки порушення будь-якої з наведених вимог є безумовною підставою для відмови у затвердженні мирової угоди і, як наслідок, свідчить про відсутність передумов для закриття провадження у справі з цих підстав. Аналогічний правовий висновок щодо застосування статей 192, 231 ГПК у справах позовного провадження викладено в постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 911/918/15 та від 24.01.2020 у справі № 911/5310/14.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Водночас за обставин встановлених вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про часткове затвердження мирової угоди сторін та як наслідок закриття провадження у справі.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про те, що був змушений укласти мирову угоду з позивачем, а стягнення з нього пені, процентів річних та інфляційних втрат вважає таким, що суперечить вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про затвердження мирової угоди; про закриття провадження у справі (п.п.10, 13).

Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст.280 ГПК України).

В силу ч.3 ст.271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство (неплатоспроможність) без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, скасування ухвали місцевого господарського суду про часткове затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі та передачу справи на розгляд суду першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нове, враховуючи вимоги ч.14 ст.129 ГПК України, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду справи згідно із загальними правилами статті 129 ГПК.

Керуючись ст.ст.192, 231, 236, 255, 270, 271, 275, 280, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволити частково.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2025 року у справі № 914/1604/25 скасувати.

Справу № 914/1604/25 передати на розгляд Господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 13 лютого 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.