ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 921/143/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандартбуд Т»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 (головуюча суддя Галушко Н. А., судді Желік М. Б., Орищин Г. В.)

у справі № 921/143/24

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандартбуд Т»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області,

про виселення з орендованого державного нерухомого майна,

(у судовому засіданні взяли участь представник позивача - Ткач Р. М. та представник відповідача - Свірський Т. В.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову

1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандартбуд Т» (далі - ТОВ «Стандартбуд Т») про виселення відповідача з орендованого державного нерухомого майна інвентарний номер 101000032, реєстровий номер 05379205.40.ББФЕРЮ039, розташованого за адресою: вул. Текстильна, 30а, м. Тернопіль.

2. Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем обов`язку з повернення орендованого державного майна після припинення договірних відносин за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 29.01.2019 № 1367 (з урахуванням змін).

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі

3. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.06.2024 у справі № 921/143/24 у задоволенні цього позову було відмовлено.

4. Місцевий господарський суд виснував, що визначена орендодавцем і балансоутримувачем підстава для відмови у продовженні договору оренди від 29.01.2019 (використання державного майна для власних потреб) не є застосовною до цього договору, а тому підстави для відмови у його продовженні відсутні. Крім того, відповідний договір оренди є таким, що продовжився на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців із дати припинення чи скасування воєнного стану автоматично, в силу прямої норми закону, що не потребує документального переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір. Тож відповідач законно користується орендованим майном, і підстав для його виселення немає.

5. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.06.2024 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову та виселення ТОВ «Стандартбуд Т» з орендованого державного нерухомого майна.

6. За висновками апеляційного господарського суду рішення позивача про відмову у продовженні дії договору оренди було прийнято не на підставі того, що орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю, як вважає відповідач, а на тій підставі, що відповідне рішення може бути прийнято у випадках, передбачених статтею 7 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (підставами для відмови у включенні майна до одного з переліків або виключення майна із одного із переліків є обґрунтовані власні потреби уповноваженого органу управління та/або балансоутримувача, або потреби іншої бюджетної установи, що розміщена в будівлі, споруді, їх окремій частині).

7. Надалі постановою Верховного Суду від 03.06.2025 постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 було скасовано, а справу № 921/143/24 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

8. Ухвалюючи зазначену постанову, Верховний Суд вказав на те, що апеляційним господарським судом не було достеменно встановлено чи містило повідомлення балансоутримувача про відмову у продовженні спірного договору оренди достатнє обґрунтування необхідності використання об`єкта оренди саме для власних потреб балансоутримувача з посиланням на конкретно визначені цілі такого використання, які повинні відповідати законодавству, а також статуту чи положенню балансоутримувача.

9. Згідно із вказівками Верховного Суду під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід було встановити та дослідити відповідні фактичні обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, та надати їм належну правову оцінку.

10. За результатами нового розгляду постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.06.2024 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимог задоволено, виселено відповідача з орендованого державного нерухомого майна.

11. Як з`ясував суд апеляційної інстанції, у цьому разі повідомлення балансоутримувача містило посилання на конкретні цілі подальшого використання об`єкта оренди, яке відповідає завданням його діяльності, визначеним Положенням про Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області, затвердженим наказом Державного агентства водних ресурсів України від 18.09.2023 № 116.

Касаційна скарга

12. Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «Стандартбуд Т» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.06.2024.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

13. Підставою касаційного оскарження відповідач визначає підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на те, що висновки, викладені у оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції, не відповідають висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24.

14. Крім того, відповідач посилається на неприйняття та недослідження судом апеляційної інстанції при новому розгляді нових доказів, що свідчить про порушення ним норм процесуального права.

Позиція інших учасників справи

15. У межах встановленого Верховним Судом строку Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

16. Позивач вважає, що суд апеляційної інстанції у повній мірі урахував вимоги Верховного Суду, викладені у постанові, якою цю справу було передано на новий розгляд, у зв`язку з чим встановив, що повідомлення балансоутримувача містило посилання на конкретні цілі власного використання орендованого майна, що відповідають завданням діяльності третьої особи.

17. Крім того, позивач зауважує, що апеляційним господарським судом не могли бути прийняті нові докази, про які зазначає відповідач, оскільки їх не існувало на момент ухвалення рішення у цій справі судом першої інстанції.

18. Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області своїм правом подати відзив на касаційну скаргу ТОВ «Стандартбуд Т» не скористався, відповідний відзив до Верховного Суду не подав.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

19. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

20. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги ТОВ «Стандартбуд Т» наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

21. Як вже зазначалось, передаючи цю справу на новий розгляд до апеляційного господарського суду, Верховний Суд вказав на необхідність встановити чи містило повідомлення балансоутримувача про відмову у продовженні спірного договору оренди достатнє обґрунтування необхідності використання об`єкта оренди саме для власних потреб балансоутримувача з посиланням на конкретно визначені цілі такого використання, які повинні відповідати законодавству, а також статуту чи положенню балансоутримувача.

22. При цьому суд касаційної інстанції послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, які за своїм змістом полягають у тому, що форма повідомлення балансоутримувача про відмову в продовженні договору оренди не визначена законодавством. Водночас таке повідомлення (звернення) балансоутримувача повинно містити обґрунтування необхідності використання об`єкта оренди саме для власних потреб балансоутримувача з посиланням на конкретно визначені цілі такого використання, які повинні відповідати законодавству, а також статуту чи положенню балансоутримувача. При цьому власними потребами балансоутримувача можуть бути потреби у використанні об`єкта оренди з урахуванням його функціонального призначення для забезпечення здійснення статутної діяльності балансоутримувача. Повідомлення балансоутримувача, в якому не зазначено про необхідність використання об`єкта оренди для власних потреб балансоутримувача та не наведено обґрунтування необхідності такого використання, не відповідає вимогам абзацу 2 частини першої статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки орендар як більш уразлива сторона в таких правовідносинах має право вимагати дотримання щодо нього загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

23. Виконуючи вказівки Верховного Суду, при новому розгляді цієї справи (№ 921/143/24) суд апеляційної інстанції встановив такі фактичні обставини.

24. Листом від 24.10.2023 № 1115 балансоутримувач повідомив позивача та відповідача про те, що заперечує щодо продовження договору оренди, оскільки орендоване нерухоме майно буде використовуватися ним для власних потреб.

25. У листі № 1193 від 13.11.2023 балансоутримувач додатково поінформував позивача та відповідача про визначення його критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період згідно з наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 21.07.2023 № 521, та про те, що орендоване майно потрібне балансоутримувачу для власних потреб, а саме розміщення рухомого майна, яке перебуває на його балансі.

26. Відповідно до пункту 1 Положення про Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області, затвердженого наказом Державного агентства водних ресурсів України від 18.09.2023 № 116, Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області є бюджетною неприбутковою організацією, яка належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих ресурсів.

27. За змістом пункту 4 цього Положення зазначений офіс, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: володіє, користується і розпоряджається майном, яке закріплене за ним на праві оперативного управління; організовує виконання робіт, пов`язаних з мінімізацією наслідків шкідливої дії вод; здійснює у межах своїх повноважень заходи щодо запобігання надзвичайним ситуаціям, зменшення руйнівних наслідків повеней; забезпечує відбір та передачу проб води для вимірювання вмісту забруднюючих речовин тощо.

28. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що повідомлення балансоутримувача містило посилання на конкретні цілі подальшого використання об`єкта оренди і вказане використання відповідає завданням діяльності Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області, визначеним відповідним Положенням.

29. Крім того, апеляційний господарський суд дослідив та здійснив оцінку тих обставин, що додатково 30.05.2024 на виконання вимог ухвали суду першої інстанції у даній справі третьою особою в обґрунтування необхідності використання орендованого майна для власних потреб подано заяву свідка - керівника Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області Галицького О.В. (розцінену судом апеляційної інстанції як письмові пояснення третьої особи), в якій зазначено, що з метою підтримання в належному технічному стані механізмів та великогабаритної техніки, яка перебуває на балансі Регіонального офісу водних ресурсів, з лютого 2024 року планувалось проведення ремонтної кампанії та розміщення техніки на власній території у м. Тернополі по вул. Текстильна 30 А (де, згідно наданих у суді апеляційної інстанції письмових пояснень третьої особи, знаходиться також ремонтно-механічна майстерня балансоутримувача). У вказаній заяві третьою особою наведено перелік техніки (транспортних засобів), яку балансоутримувач мав намір розмістити на орендованій відповідачем площадці та документи, що підтверджують право власності на вказану техніку.

30. Натомість, обґрунтовуючи передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставу касаційного оскарження постанови апеляційного господарського суду, відповідач у касаційній скарзі зазначає про неурахування ним висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.03.2025 у справі № 914/622/24.

31. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

32. За змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаних підстав може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

33. При цьому посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням правової норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, помилково.

34. Протилежність результатів вирішення судових спорів із посиланням на одні й ті ж правові норми може бути пов`язана не з різним їх застосуванням, а із неоднаковими фактичними обставинами справ, встановленими судами при їх розгляді.

35. У справі, що переглядається (№ 921/143/24), судом апеляційної інстанції належним чином виконано вказівки Верховного Суду, висловлені при направленні справи на новий розгляд, у результаті чого встановлено, що повідомлення балансоутримувача про наявність підстав для відмови в продовженні договору оренди містило посилання на конкретні цілі подальшого використання ним об`єкта оренди для власних потреб і вказане використання відповідає завданням його діяльності, визначеним Положенням про Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області, затвердженим наказом Державного агентства водних ресурсів України від 18.09.2023 № 116.

36. Наведені висновки апеляційного господарського суд не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, а навпаки узгоджуються з ними, оскільки за встановлених судом апеляційної інстанції у цій справі (№ 921/143/24) обставин та оцінених ним доказів зміст повідомлення балансоутримувача відповідає вимогам, про необхідність дотримання яких і зазначив Верховний Суд у своїй постанові у справі № 914/622/24.

37. Доводи ж касаційної скарги відповідача у цій частині фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів (зокрема, змісту відповідних листів балансоутримувача) та встановлення інших, ніж встановлені апеляційним господарськими судом, фактичних обставин (щодо використання балансоутримувачем відповідного майна для власних потреб) з метою ухвалення іншого рішення по суті заявлених позовних вимог, тобто рішення про відмову в позові.

38. Однак, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

39. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

40. З огляду на наведене, визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого належного підтвердження та обґрунтування, позаяк висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладем у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, та ґрунтуються виключно на встановлених у цій справі (№ 921/143/24) фактичних обставинах належного повідомлення орендаря про необхідність використання орендованого майна балансоутримувачем для власних цілей, які не можуть бути переоцінені Верховним Судом.

41. Так само, виходячи, зокрема, із меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про неприйняттям та недослідженням апеляційним господарським судом нових доказів при новому розгляді справи.

42. До того ж у цьому контексті Верховний Суд окремо зауважує, що у касаційній скарзі відповідач не посилається на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України (з відповідним пунктом та частиною статті 310 цього Кодексу), хоча по суті зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при дослідженні доказів.

43. Проте у будь-якому випадку така підстава касаційного оскарження може підтвердитись лише у сукупності з належним обґрунтуванням, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України підстав, чого у цьому разі не відбулося.

44. Безвідносно до викладеного Верховний Суд також звертає увагу і на те, що відповідно до усталеної правової позиції суду касаційної інстанції відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанови Верховного Суду від 21.08.2023 у справі № 552/7368/21 та від 10.09.2025 у справі № 906/127/24).

45. Отже, з усього викладеного вбачається, що звернувшись із касаційною скаргою у цій справі, ТОВ «Стандартбуд Т» не обґрунтувало помилковості висновків суду апеляційної інстанцій та неправильного застосування ним норм матеріального права чи порушення процесуальних норм. Сама ж по собі незгода відповідача із результатом вирішення спору у справі № 921/143/24 не може бути підставою для

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

46. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

47. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

48. Зважаючи на те, що наведена відповідачем у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, не знайшла свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат

49. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандартбуд Т» залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 у справі № 921/143/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил