РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026Справа № 910/6940/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива Регіону" м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" м. Києва

третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб м. Києва

про визнання договору недійсним

Суддя Паламар П.І.

Секретар судового засідання Григоряк М.С.

Представники:

від позивача: Шульга А.В.,

від відповідача: Салій М.В.,

від третьої особи: Кібець Р.Р.

СУТЬ СПОРУ :

у червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива Регіону" звернулося в суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що у січні 2017 році як внесок до статутного капіталу він набув у власність три земельні ділянки по вул. Старокиївській у сел. Козині Обухівського району Київської області площею 0,1791 га, (кадастровий номер :03:025:0036, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства), площею 0,1292 га, (кадастровий номер :03:025:0037, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)), площею 0,1822 га, (кадастровий номер :03:025:0040, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства).

Вказував, що йому було відомо про те, що до 2016 року указані земельні ділянки на підставі договору іпотеки № 879/980-ФО-І від 26 вересня 2012 р. перебували в іпотеці Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк". Проте на час придбання указаних земельних ділянок такі були вільні від будь-яких обтяжень.

У січні 2020 року під час розгляду Обухівським районним судом Київської області справи № 372/4451/19 йому стало відомо, що 30 вересня 2019 р. між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" (далі-Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" (далі-відповідач) було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2083, згідно з яким Банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" у т.ч. право вимоги за кредитним договором № 879 від 26 вересня 2012 р. та вищевказаним договором іпотеки № 879/980-ФО-І від 26 вересня 2012 р.

Посилаючись на те, що договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав від 30 вересня 2019 р. укладений з порушенням вимог ч. 4 ст. 133 ЗК України, оскільки заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки, а відповідач такого статусу не має, порушує його права та законні інтереси як власника земельних ділянок, позивач на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України просив позов задовольнити, визнавши цей договір в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 879/980-ФО-І від 26 вересня 2012 р. недійсним.

Понесені у справі судові витрати просив покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог.

Зазначав, що предметом договору іпотеки одночасно є три земельні ділянки, з яких ділянка площею 0,1292 га, (кадастровий номер :03:025:0037) не має сільськогосподарського призначення, що виключає підставність позову про визнати недійсним договору відступлення права вимоги та майнових прав вцілому.

Також вказував, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2013 р. у справі № 372/1610/13-ц позов Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №879/980-ФО/І від 26 вересня 2012 р., що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_1 : площею 0,1791 га, (кадастровий номер :03:025:0036), цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства; площею 0,1292 га, (кадастровий номер :03:025:0037), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); площею 0,1822 га, (кадастровий номер :03:025:0040), цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 р. у справі № 372/1610/13-ц замінено сторону виконавчого провадження стягувача Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" як стягувача з виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2013 р. у справі № 372/1610/13-ц.

Також зазначав, що його право за договором іпотеки №879/980-ФО/1 від 26 вересня 2012 р. підтверджено (визнано) постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 р. у справі № 372/1391/20 та рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2025 р. у справі №372/4451/19 (станом на час розгляду даної справи не набрало законної сили), учасником якої є і позивач.

Пояснив, що судовими інстанціями при розгляді вказаних справ було враховано, що йдеться про земельні ділянки як предмет іпотеки, на які вже було звернуто стягнення у судовому порядку для задоволення вимог кредитора, й відповідне судове рішення перебуває на виконанні, тобто коли основні права іпотекодержателя вже реалізовано. Одночасно Верховний Суд дійшов висновку, що передача праві іпотекодержателя за наведених обставин (у даних спірних правовідносинах), тобто коли вже відбулося звернення у судовому порядку на предмет іпотеки, основні права іпотекодержателя вже реалізовано, не суперечить положенням ч.4 ст.133 ЗК України. При цьому, відсутні підстави для висновку про порушення прав або інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива Регіону".

У процесі розгляду до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі-третя особа).

Третя особа у письмових поясненнях на позовну заяву, її представник у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Пояснила, що на підставі постанови Правління Національного банку України № 732 від 20 листопада 2014 р. "Про віднесення ПАТ "Міський комерційний банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 124 від 20 листопада 2014 р. "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Міський комерційний банк" та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 187 від 19 березня 2015 р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Міський комерційний банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі-Фонд) прийнято рішення № 64 від 20 березня 2015 р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Відповідно до ст. 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" 30 січня 2020 р. внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 6009555 про державну реєстрацію припинення ПАТ "Міський комерційний банк" як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.

Також вказувала, що Фонд, приймаючи рішення про затвердження умов продажу активів (майна) банку, що ліквідується, так само і ПАТ "Міський комерційний банк", укладаючи з переможцем електронного аукціону з продажу лоту GL3N210571 (протокол електронних торгів UA-EA-2019-08-15-000004-b від 6 вересня 2019 р.) спірний договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав від 30 вересня 2019 р., керувались нормами спеціального Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та інших актів Фонду (Положення № 388 та № 2, тощо), прийнятих з метою реалізації спеціального Закону.

Зазначав, що норми п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними у регулюванні спірних правовідносин та мають пріоритет над нормами ч. 4 ст. 133 ЗК України, і фактично з дня початку процедури ліквідації банку будь-які обмеження (обтяження) на розпорядження активом (майном) втрачають чинність. Також вказував, що оспорюваний правочин не порушує прав та інтересів позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 вересня 2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" (іпотеко держателем, Банк) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № 879/980-ФО-І, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку земельні ділянки по вул. Старокиївській у сел. Козині Обухівського району Київської області площею 0,1791 га, (кадастровий номер :03:025:0036, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства), площею 0,1292 га, (кадастровий номер :03:025:0037, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)), площею 0,1822 га, (кадастровий номер :03:025:0040, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства).

Згідно п. 1.1. договору іпотеки цей договір забезпечує належне виконання позичальником вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 879/980-Фо від 26 вересня 2012 р., укладеного між позичальником та іпотекодержателем.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, наявною у матеріалах справи копією згаданих договору іпотеки, кредитного договору.

У січні 2017 році ОСОБА_1 вніс указані вище земельні ділянки до статутного капіталу створеного ним Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива Регіону", яке у такий спосіб стало власником спірних земельних ділянок.

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями протоколу № 1 Загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива Регіону" від 11 січня 2017 р., актом приймання-передачі від 18 січня 2017 р., Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 188146896 від 8 листопада 2019 р.

Також встановлено, що наслідками реалізації майна (активів) Банку на відкритих торгах 30 вересня 2019 р. між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2083, згідно з яким Банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" у т.ч. право вимоги за кредитним договором № 879 від 26 вересня 2012 р. та договором іпотеки № 879/980-ФО-І від 26 вересня 2012 р.

Це підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав.

Заявлені позивачем вимоги про визнання договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав недійсним зводяться до порушення правового режиму обігу земель сільськогосподарського призначення, а саме положень ч. 4 ст. 133 ЗК України, згідно з якими заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, згідно з указаними вимогами чинного законодавства ставити в суді питання про недійсність оспорюваного правочину має право сторона такого правочину або інша заінтересована особа.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 1 червня 2016 р. у справі № 920/1771/14, Верховного Суду від 14 серпня 2018 р. у справі № 910/23369/17.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 р. поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 4 грудня 2019 р. у справі № 910/15262/18 та постанові від 11 лютого 2020 р. у справі № 922/1159/19.

Убачається, що предметом договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав в оспорюваній частині було відчуження прав та обов`язків іпотекодержателя від банку, що ліквідується, до відповідача, який не мав та не має статусу банку.

Відносини застави земельних ділянок як нерухомого майна (іпотеку) врегульовані зокрема, положеннями §6 гл. 49 ЦК України, Законом України "Про іпотеку" (далі-Закон), ЗК України.

За загальним правилом ст. 9 Закону право іпотекодавця відчужувати предмет іпотеки обмежене згодою іпотекодержателя. Цими ж положеннями визначені випадки, які не стосуються спірних відносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно, а також крім внесення майна, що є предметом іпотеки, до статутного капіталу юридичної особи - правонаступника, що утворилася шляхом перетворення державного підприємства, комунального підприємства, спільного комунального підприємства.

За змістом рішення апеляційного суду Київської області від 24 червня 2013 р. у справі № 372/1610/13-ц, ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 р. у тій же справі іпотека трьох спірних земельних ділянок, яка виникла на підставі договору іпотеки № 879/980-ФО-І від 26 вересня 2012 р., на час відчуження ОСОБА_1 переданого в іпотеку майна позивачу припинена не була.

Доказів надання іпотекодержателем згоди на таке відчуження суду не надано.

Тими ж судовими рішеннями, які набрали законної сили, реалізовано предмет іпотеки -три спірні земельні ділянки - шляхом його продажу з прилюдних торгів.

За ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За встановлених обставин нікчемності правочину щодо відчуження переданого в іпотеку майна, зміст прав позивача відносно спірних земельних ділянок не повинен виходити за межі юридичних наслідків, пов`язаних недійсністю цього правочину.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 1 ст. 23 Закону встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Таким чином, правовим наслідком набуття позивачем нерухомого майна у вигляді переданих раніше в іпотеку земельних ділянок є збереження для нього дійсності такої іпотеки.

При цьому, обсяг його прав та законних інтересів у зв`язку з володінням обтяженими іпотекою земельними ділянками обмежений колом прав та обов`язків іпотекодавця, майно якого реалізоване за рішенням суду, тобто боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини учасників іпотечних правовідносин, які виникли у цій справі, не передбачали одержання згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні.

Крім того, в силу вимог п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у зв`язку з початком процедури ліквідації банку-іпотекодержателя втратили чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) будь-яким майном (активами), у тому числі коштами банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) на майно (активи), у тому числі кошти банку, не допускалося.

Законний інтерес позивача не розповсюджується на те, щоб предмет оспорюваного правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) цього правочину перебували у певному правовому становищі.

Особливості іпотеки земельних ділянок визначені ст. 15 Закону.

За змістом ч. 4 ст. 133 ЦК України у редакціях станом на час виникнення іпотеки, її реалізації та продажу прав іпотекодержателя заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки.

При цьому, позивач не наділений правом контролювати питання обігу сільськогосподарських земель в Україні поза межами відносин звернення стягнення на предмет іпотеки, який перебуває у його володінні.

Повноваженнями щодо захисту публічного порядку в цій сфері наділені уповноважені на це органи державної влади та місцевого самоврядування, а в разі їх бездіяльності - прокурор.

Позов є основним, індивідуальним засобом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних матеріальних прав чи законних інтересів конкретної особи (фізичної чи юридичної) у судовому порядку. Він реалізується через позовну заяву та спрямований на вирішення спору про право між сторонами, де позивач вимагає захисту свого права або інтересу.

Заявлені позивачем вимоги про визнання договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав, між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" фактично зводяться до намагання переглянути рішення Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2013 р. у справі № 372/1610/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 р. у тій же справі про заміну сторону виконавчого провадження його правонаступником у спосіб, не передбачений чинним господарським процесуальним законодавством.

При цьому, наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про реалізацію банком наявного у нього дійсного та незапереченого права на реалізацію предмета іпотеки.

Виконання ж відповідного рішення суду шляхом публічного продажу предмета іпотеки під судовим контролем не свідчить про неправомірне вибуття земельних ділянок сільськогосподарського призначення із застави банку.

Таким чином, встановлені ч. 4 ст. 133 ЦК України обмеження щодо кола заставодержателів земельних ділянок сільськогосподарського призначення спірним правочином порушені не були.

Слід також зазначити, що за змістом оспорюваного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги та майнових прав його предметом, зокрема, були три земельні ділянки по вул. Старокиївській у сел. Козині Обухівського району, Київської області, дві з яких (кадастрові номери :03:025:0036, :03:025:0040) мають сільськогосподарське призначення, а третя (кадастровий номер :03:025:0037) не належить до земель сільськогосподарського призначення.

Тому вимоги про визнання вищевказаного договору недійсним з підстав порушення вимог ч. 4 ст. 133 ЗК України в цій частині є безпідставними тим більше.

Враховуючи викладене у задоволенні позову відповідно до вимог ст.ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі судові витрати стосовно до вимог ст. 129 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива Регіону" м. Києва відмовити.

Рішення набирає законної сили та підлягає оскарженню у строк і порядку, визначені ст. 241 та розділом ІV ГПК України.

Повне судове рішення складене 19 лютого 2026 р.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар