ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"19" лютого 2026 р.Справа № 924/775/25

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., розглянувши заяву Москалюк Наталії Іванівни про розстрочення виконання судового рішення від 14.10.2025 у справі

за позовом Хмельницького обласного центру зайнятості, м. Хмельницький

до фізичної особи-підприємця Москалюк Наталії Іванівни, м. Хмельницький

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м. Київ

про стягнення 250000,00 грн коштів мікрогранту, 35871,25 грн інфляційних втрат, 8106,11 грн 3 % річних,

Представники сторін:

від позивача: Монастирський В.В.

від відповідача: Трубай І.С.

від третьої особи: не з`явився

У судовому засіданні 19.02.2026 судом оголошено вступну і резолютивну частини ухвали.

УСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 14.10.2025 у справі № 924/775/25 позов Хмельницького обласного центру зайнятості, м. Хмельницький до фізичної особи-підприємця Москалюк Наталії Іванівни, м. Хмельницький за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", м. Київ про стягнення 250000,00 грн коштів мікрогранту, 35871,25 грн інфляційних втрат, 8106,11 грн 3 % річних, задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Москалюк Наталії Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 250000,00 грн (двісті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) коштів мікрогранту за наступними реквізитами: отримувач: АТ «Ощадбанк»; код отримувача: 00032129; рахунок отримувача: UA2000001. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Москалюк Наталії Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Хмельницького обласного центру зайнятості (Хмельницька область, м. Хмельницький, провулок Шевченка, 10, ідентифікаційний код 03491381; р/р UA 0706139 в Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) 35871,25 грн (тридцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят одну гривню 25 копійок) інфляційних втрат, 7532,34 грн (сім тисяч п`ятсот тридцять дві гривні 34 копійки) 3 % річних, 3520,84 грн (три тисячі п`ятсот двадцять гривень 84 копійки) витрат по оплаті судового збору. У задоволенні позову в частині стягнення 573,77 грн 3 % річних відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця Москалюк Наталії Іванівни залишено без задоволення, рішення Господарського суду Хмельницької області від 14.10.2025 у справі № 924/775/25 залишено без змін.

05.02.2026 Господарським судом Хмельницької області видано накази у справі № 924/775/25.

11.02.2026 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду від 14.10.2025 на 12 місяців відповідно до такого графіка: лютий 2026 року січень 2027 року відповідач сплачуватиме щомісяця по 24743,71 грн. Обґрунтовуючи подану заяву, представник заявника зазначає, що об`єктивними підставами для розстрочення виконання рішення суду є, зокрема, значний розмір заборгованості, припинення здійснення відповідачем підприємницької діяльності, введення на території України воєнного стану, погіршення фінансового стану відповідача. На підтвердження своїх доводів заявником додано: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу від 05.02.2026; податкову декларацію платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця від 02.02.2026.

Ухвалою суду від 13.02.2026 заяву представника відповідача про розстрочення виконання рішення призначено до розгляду в засіданні господарського суду.

Представником позивача 16.02.2026 подано до суду заперечення на заяву про розстрочення виконання судового рішення, у яких просить суд залишити заяву фізичної особи Москалюк Наталії Іванівни про розстрочення виконання судового рішення у справі № 924/775/25 від 14.10.2025 без задоволення. Обґрунтовуючи свої заперечення, позивач вказує, що абзацом 22 пункту 20 Порядку (в редакції від 04.05.2024) визначено, що у разі неможливості повернення коштів мікрогранту в установлені строки отримувач може звернутися до Державного центру зайнятості із заявою щодо розстрочення повернення коштів мікрогранту. У заяві зазначається сума коштів, яку отримувач просить розстрочити, а також обґрунтування причин, що свідчать про неможливість повернення коштів мікрогранту в установлені строки. Державний центр зайнятості має право укласти з отримувачем договір щодо розстрочення повернення коштів мікрогранту строком до 12 календарних місяців з дня укладення відповідного договору. При цьому отримувач до моменту укладення такого договору повинен повернути не менше 20 відсотків суми отриманого мікрогранту одноразово. Розстрочення повернення коштів мікрогранту надається пропорційно належній до повернення сумі коштів мікрогранту у розмірі: до 25 відсотків суми отриманого мікрогранту - строком до трьох місяців; до 50 відсотків суми отриманого мікрогранту - строком до шести місяців; до 80 відсотків включно від суми отриманого мікрогранту - строком до дев`яти місяців; від 80 до 100 відсотків суми отриманого мікрогранту - строком до 12 місяців.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідачка ще до початку розгляду справи (дата звернення до суду із позовною заявою 31.07.2025) мала можливість звернутися до Державного центру зайнятості із заявою щодо розстрочення повернення коштів мікрогранту, однак даною можливістю вона свідомо не скористалась, що свідчить про умисне ухилення від виконання зобов`язання, а його розстрочення сприятиме затягуванню його виконання.

Також позивач відзначив, що розстрочення ставить стягувача у невигідне становище, оскільки він не отримує присуджене протягом тривалого часу, що в свою чергу створює дефіцит коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які використовуються для виплати допомоги по безробіттю, фінансування соціальних послуг (професійна підготовка, профорієнтація), підтримки підприємництва, відшкодування витрат на достроковий вихід на пенсію та інших заходів передбачених Законом України «Про зайнятість населення». Нестача коштів Фонду може привести до затримки виплат, зокрема допомоги по безробіттю, з підтримки підприємництва, що в свою чергу, особливо в умовах воєнного стану може створювати соціальну напругу в суспільстві.

19.02.2026 Акціонерним товариством «Ощадбанк» надано суду пояснення на заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду, у яких загачено, що рішення щодо надання / відмови в наданні / про повернення мікрогранту ухвалює виключно Державний центр зайнятості. Прийняття таких рішень належить до дискреційних повноважень Державного центу зайнятості, а тому і питання розстрочки виконання рішення суду про стягнення коштів із грантоутримувача, на думку АТ «Ощадбанк», також має вирішуватися із урахуванням позиції відповідного центру зайнятості з цього приводу. Також представником третьої особи звернуто увагу, що відповідно до Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022 № 738 «Деякі питання надання грантів бізнесу» (в редакції від 04.05.2024) відповідачка ще до початку розгляду даної справи мала можливість звернутися до Державного центру зайнятості із заявою щодо розстрочення повернення коштів мікрогранту, а не лише у разі наявності рішення суду про стягнення із неї отриманого мікрогранту.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.02.2026 (відповідь № 2348201) 02.02.2026 внесено запис про припинення ФОП за її рішенням.

Представники сторін в засіданні суду підтримали доводи викладені в заявах по суті справи.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду від 14.10.2025, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з таких мотивів.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Приписами ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України).

За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення (ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до чч. 3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення - це надання можливості виконання рішення по визначених частинах у строки, які визначаються господарським судом. Розстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012.

Згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009 Конституційного Суду України виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Вирішуючи питання про розстрочку, відстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, чинне процесуальне законодавство передбачає, що розстрочка виконання рішення, яка пов`язується з об`єктивною неможливістю виконання рішення, дозволяється у виняткових випадках, а відтак, передумовою для надання розстрочки виконання рішення є встановлення таких виняткових обставин.

Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Отже особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Касаційний господарський суд в складі Верховного Суду у постанові від 28.05.2019 у справі № 905/2458/16 зазначав, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.

В обґрунтування неможливості виконання своїх фінансових зобов`язань перед позивачем, відповідач посилається на припинення підприємницької діяльності, важкий фінансовий стан, початок військової агресії і введення в Україні воєнного стану, наявність значної суми заборгованості.

Складне фінансове становище боржника, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання відстрочення виконання судового рішення, при цьому, відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17).

Суд враховує, що фінансове становище боржника є наслідком його власної господарської діяльності (з дати державної реєстрації ФОП 11.01.2019 до її припинення 02.02.2026), в межах якої заявник (відповідач), як суб`єкт підприємницької діяльності, повинен був здійснювати належне фінансове планування, у тому числі з урахуванням обов`язку погашення заборгованості перед кредиторами.

Відтак, матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Положення чинного законодавства не містять вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити стягнені судом кошти на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Відсутність у боржника доходів за 2025 рік згідно з податковою декларацією не свідчать ні про загрозу неплатоспроможності боржника, ні про неможливість виконання рішення суду. При цьому, відповідачем не вказано про його доходи за попередні роки. Відповідачем також не подано суду доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності, зокрема довідок з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках.

Крім того, судом зауважується, що відповідач не позбавлений права виконати свої зобов`язання перед позивачем за рахунок майна, придбаного при отриманні мікрогранту у розмірі 250000,00 грн генератор дизельний з системою електростату та автозапуску, фрезер для педикюру, тумба для професійного приладдя, стелажі для професійної косметики та інструментів, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом від 18.07.2024 № 144.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Введення та продовження строку воєнного стану в Україні, на яке покликається заявник, не свідчить ні про наявність виняткових обставин, ні про поважність причин невиконання рішення суду та не позбавляє можливості боржника за наявності відповідних доходів виконувати рішення суду. Крім того, жодних обмежень щодо виконання судових рішень на період дії воєнного стану діючим законодавством не передбачено.

Збройна агресія рф проти України є наслідком негативного отримання доходів не тільки для боржника, а також і для самого стягувача, нестача яких (доходів) впливатиме на затримку виплат, зокрема допомоги по безробіттю, з підтримки підприємництва, що в свою чергу, особливо в умовах воєнного стану може створювати соціальну напругу в суспільстві.

Складна економічна ситуація в державі, спричинена збройною агресією, має загальний характер і однаковою мірою впливає на обидві сторони спору, які є суб`єктами господарювання, несуть економічну відповідальність за результати своєї діяльності та прийняті управлінські рішення. Господарська діяльність здійснюється на власний ризик, і кожне підприємство самостійно визначає обсяг допустимих ризиків, обирає стратегію поведінки на ринку, а також несе відповідальність за можливі негативні наслідки своїх дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 617 ЦК України, практики Європейського суду з прав людини (справа "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 (заява №59498/00), справа "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші) відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань та не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін.

Існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року).

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом господарської діяльності відповідача як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані обставини не є безумовними самостійними та достатніми підставами для розстрочення виконання судового рішення.

Жодних інших доказів на підтвердження неможливості виконання судового рішення в цілому заявником до заяви не додано.

Суд відмічає, що при вирішенні питання про розстрочення виконання рішення необхідно врахувати, що спір у цій справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з невиконанням договору про надання мікрогранту та вимог Порядку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод inter alia (серед іншого) захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконані або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організовувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду у справі Глоба проти України, no.15729/07, від 05.07.12р.).

Отже, з викладеного вище суд, надавши оцінку дотримання принципу пропорційності, тобто встановлення справедливого балансу між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав стягувача і можливістю тимчасового обмеження його права на законне сподівання отримати кошти, вважає, що наведені боржником обставини не є такими, що істотно ускладнюють негайне виконання рішення про стягнення грошових коштів в цілому на користь стягувача, що має наслідком відмову в задоволенні відповідної заяви.

Керуючись ст. 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви від 11.02.2026 ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду від 14.10.2025 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 10 днів до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено 19.02.2026.

Суддя С.В. Заверуха

Відрук.: 1 примір.

1 - до справи;

Направити ухвалу позивачу, представнику відповідача та третій особі до електронного кабінету Електронного суду.