УХВАЛА

17 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 913/24/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"

на рішення Господарського суду Луганської області

від 28.10.2025,

на додаткове рішення Господарського суду Луганської області

від 13.11.2025

у складі судді Зюбанової Н. М. та

на постанову Східного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Хачатрян В.С.- головуючий, Россолов В.В., Склярук О.І.

від 15.01.2026

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"

до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування"

про стягнення 647 725,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування" про стягнення 420 570,82 грн боргу, 29 546,68 грн 3% річних, 114 113,54 грн інфляційних нарахувань та 83 494,11 грн пені за договором постачання природного газу №11-1024/21-БО-Т від 08.11.2021.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 у справі № 913/24/25 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" 414 826,57 грн боргу, 29 150,85 грн 3% річних, 112 672,38 грн інфляційних нарахувань, 10 000,00 грн пені та 7 667,16 грн судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 у справі № 913/24/25 заяву Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування" про стягнення судових витрат у справі № 913/24/25 задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування" 325,86 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. У задоволенні решти заяви відмовлено.

Постановою від 15.01.2026 Східний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 у справі № 913/24/25.

03 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, зокрема, просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі № 913/24/25 в частині відмови у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" щодо стягнення 5 744,25 грн основного боргу, 395,83 грн 3% річних, 73 494,11 грн пені, 1 441,16 грн інфляційних втрат, у стягненні яких було відмовлено, - задовольнити; судові витрати за розгляд касаційної скарги покласти на Комунальне некомерційне підприємство Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування" та здійснити новий розподіл судових витрат за розгляд справи у судах попередніх інстанцій; скасувати додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 у справі № 913/24/25 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 в частині залишення без змін додаткового рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 у справі № 913/24/25; ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні заявлених Комунальним некомерційним підприємством Луганської обласної ради "Старобільська обласна лікарня відновного лікування" судових витрат на професійну правничу допомогу.

Перевіривши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.

Предметом спору у цій справі є стягнення 647 725,15 грн, що менше, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на дату подання позову (1 514 000,00 грн).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Отже Верховному Суду надано право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025, додаткового рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі № 913/24/25 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" визначило:

- пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: неправильне тлумачення статей 3, 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та не застосування статті 58 Конституції України, статті 5 Цивільного кодексу України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах; неправильне тлумачення статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах;

- пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: не з`ясування судами попередніх інстанцій: яка територія на законодавчому рівні визначалася як окупована; місця переходу права власності на газ (окупована/ неокупована територія); механізму зупинення постачання газу (технічна можливість реалізації такого механізму); хто безпосередньо здійснює транспортування газу і як це може вплинути на долю вирішення цієї справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (загально відомі факти, проте суди попередніх інстанцій не встановили чи могли висвітлені у рішеннях судів обставини конкретно впливати на виконя саме цього Договору та яким чином висвітлені обставини впливають на відповідача (його фінансовий стан та фінансування).

Як на підставу для допуску справи, ціна позову в яких не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, до касаційного оскарження, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" в свої касаційній скарзі посилається на наявність випадків, передбачених підпунктами "а", "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та зазначає, що "справа, по якій подається касаційна скарга, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, а також має виняткове значення для Позивача як учасника ринку природного газу та для визначення єдиної правозастосовної практики у питаннях постачання природного газу на окуповані території до внесення змін до законодавства та визначення окупованої території на законодавчому рівні. Така ситуація стосується широкого кола осіб, адже на момент виникнення спірних правовідносин (лютий 2022 року) редакція Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не передбачала поширення заборони на переміщення товарів (робіт, послуг) на території Луганської області, а лише на територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Відповідне правове регулювання було змінено лише з 20.03.2022. У свою чергу, Позивач у період з 24.02.2022 по 20.03.2022 поставив газ широкому колу споживачів, що знаходилися в Луганській області. У свою чергу, ухвалою від 05.11.2025 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду справу № 280/5808/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду вище згадане питання через наявність колізії та необхідність відступити від висновків щодо застосування норм права ст. ст. 3, 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", викладених у раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду від 7 березня 2024 року у справі № 910/9680/23, від 23 жовтня 2023 року у справі № 908/1162/23 та від 3 жовтня 2025 року у справі № 908/1162/23.". Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" також посилається на справи № 913/132/25, № 913/56/25, № 913/200/25, в яких, за його твердженням, суди дійшли протилежних висновків та цитує окремі абзаци певного судового рішення без зазначення його дати, номеру справи, в якому воно ухвалено, та без вказівки чи то рішення суду першої інстанції чи то постанова суду апеляційної інстанції, зауважуючи, що справа № 913/24/25 має виняткове значення та значний суспільний інтерес, адже її вирішення буде негативно виливати на вищенаведені спори, що в кінцевому результаті завдають збитків скаржнику як підприємству критичної інфраструктури, тощо.

Розглянувши викладені скаржником доводи щодо наявності випадків, передбачених підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку наголосити на наступному.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Також в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів:

- кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;

- якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Крім того, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосуються питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема, немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.

Поряд із цим, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" не містить належних доводів, які б свідчили про те, що справа № 913/24/25 містить виключну правову проблему та/або стосується питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; не містить доказів якісного виміру наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики та належні обґрунтування, які би дозволили дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як такі, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; в касаційній скарзі відсутнє посилання на наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у подібних правовідносинах.

Зі змісту касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" вбачається, що скаржник погоджується з доводами Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 05.11.2025 у справі № 280/5808/23, щодо необхідності відступлення від висновків щодо застосування статей 3, 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", викладених у постановах Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, від 23.10.2023 у справі № 908/1162/23, від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, що фактично є обґрунтуванням такої загальної підстави касаційного оскарження, як неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у випадку, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, що передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" одночасно наголошує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 3, 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", що свідчить про взаємовиключність доводів, на які посилається скаржник. З одного боку - скаржник посилається на ухвалу Верховного Суду від 05.11.2025 у справі № 280/5808/23, в якій викладено доводи щодо необхідності відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування статей 3, 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", що містяться у постановах від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, від 23.10.2023 у справі № 908/1162/23, від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, отже виходить, що висновки щодо застосування відповідних норм права вже існують, а з другого боку - вказує, що таких висновків немає.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" посилається на справи № 913/132/25, № 913/56/25, № 913/200/25, проте не обґрунтовує подібності правовідносин у них як між собою, так і зі справою № 913/24/25, в якій подана касаційна скарга, тощо. Більше того, справи № 913/132/25, № 913/56/25, № 913/200/25 не переглядалися Верховним Судом, що свідчить про відсутність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у подібних правовідносинах. З огляду на вказане, Суд вважає за необхідне звернути увагу, що судові рішення у кожній справі ухвалюються з урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами.

Також, за загальним правилом, виняткове значення та/або суспільний інтерес певної справи у судочинстві означає, що справа має настільки важливі правові, суспільні чи процесуальні наслідки, що вона заслуговує на розгляд вищою інстанцією, або вимагає особливої уваги до дотримання прав сторін, як у випадку порушення права на справедливий суд. Це ключовий критерій для допуску до касаційного перегляду, що виходить за рамки простого застосування права. Водночас, оцінка Судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою. Отже особа, яка подає касаційну скаргу, має ґрунтовно довести наявність відповідних обставин у своїй касаційній скарзі. Проте власне твердження скаржника про те, що справа має виняткове значення для нього та значний суспільний інтерес без відповідного обґрунтування, не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для скаржника та/або становить значний суспільний інтерес.

У пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що касаційному оскарженню підлягають рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише коли скаржником буде доведено наявність передбаченого/передбачених у цій нормі випадку/випадків, що залежить виключно від обставин конкретної справи, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Pelevin v. Ukraine", право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05.1985 у справі "Ashingdane v. the United Kingdom").

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням того, що касаційна скарга подана на судові рішення у справі, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 913/24/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025, додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 913/24/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025, додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова