ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 м. Дніпро Справа № 904/1926/23 (904/95/26)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Фещенко Ю.В. (доповідач),

суддів: Мартинюка С.В., Соп`яненко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Янкіної Г.Д.

та представників:

Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (скаржника): Харицька А.М.;

Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж": не з`явився;

Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж": Заїченко О.Є.;

Таволжанський М.В.;

розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж": Заспенко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк"

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 (постановлену суддею Бєлік В.Г. у м. Дніпрі, повний текст ухвали складений 12.01.2026)

у справі № 904/1926/23 (904/95/26)

за заявою Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (м. Київ)

до особи-1, яка може отримати статус учасника справи: Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" (м. Дніпро)

до особи-2, яка може отримати статус учасника справи: Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" (смт. Нові Білярі (3), Одеський район, Одеська область)

про забезпечення позову до подачі позовної заяви

у межах справи № 904/1926/23

за заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (м.Дніпро)

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" (м. Дніпро)

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/1926/23 за заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" про визнання банкрутом. Провадження у цій справі перебуває на стадії розпорядженням майном.

У січні 2026 року до Господарського суду Дніпропетровської області від Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" надійшла заява про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій заявник просив накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж", що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, у межах суми 65 593 524 грн 58 коп.

Заява обґрунтована наступним:

- 01.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Боріваж" (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" (виконавцем) було укладено Договір № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів, який, на думку Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", має бути визнаний недійсним судом, як фраудаторний. Вказаний договір укладений із заінтересованою особою, тому, як кредитор Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж", Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" має намір звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" про визнання недійсним договору № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" грошових коштів, сплачених ТОВ "Боріваж" на виконання недійсного договору, у розмірі 65 593 524 грн 58 коп.;

- Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" вважає, що договір № 14 був укладений з метою виведення коштів боржника на підконтрольну особу, з метою унеможливлення погашення вимог кредиторів, що дозволяє зробити висновок про доведеність обставин, які є достатніми та необхідними для стверджувального висновку щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову та зазначає, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі №904/1926/23 (904/95/26) у задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" про забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовлено.

Ухвала обґрунтована тим, що заявником не надано достатніх, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження його доводів щодо укладення договору із заінтересованою особою, що в свою чергу ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду за позовом, намір подання якого має заявник. Також суд першої інстанції зазначив, що заявник не навів достатньо обґрунтованих припущень та не надав належних доказів того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він планує звернутись до суду. Суд зазначив, що будь-яких переконливих обґрунтувань того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову після набрання законної сили рішенням в господарській справі у разі задоволення позову, з яким заявник планує звернутись до суду, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, заявником у заяві про забезпечення позову не було наведено та не надано відповідних доказів на підтвердження таких обставин.

Не погодившись з вказаною ухвалою, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" за допомогою системи "Електронний суд" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № суду 48504 від 21.01.2026), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі № 904/1926/23 (904/95/26) про відмову у забезпеченні позову та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- суд першої інстанції порушив норми статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки під час постановлення ухвали Господарського суду Дніпропетровської області не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, а саме: викладені у постановах від 09.04.2024 у справі № 917/1610/23, від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 10.09.2025 у справі № 907/523/25, згідно з якими, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача; за таких умов вимога щодо доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном, свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін; виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості;

- посилання суду першої інстанції на те, що Акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" не надано до суду достатніх, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження його доводів щодо укладення договору із заінтересованою особою, є таким, що суперечить сталим висновкам Верховного Суду про те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується;

- накладення арешту на грошові кошти відповідача-2 у межах суми позову 65 593 524 грн 58 коп. є адекватним, розумним та співмірним із заявленою позовною вимогою та пов`язаним з нею заходом забезпечення позову, адже попередить можливе порушення прав позивача щодо можливого ухилення відповідача-2 від виконання рішення суду (у разі задоволення позовних вимог) , при цьому не матиме негативного наслідку для господарської діяльності відповідача-2, оскільки відповідно до даних Опендатабот, за результатами 3-х кварталів 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" має дохід 558 399 000 грн 00 коп., чистий прибуток 200 704 000 грн 00 коп., активи 1 667 275 000 грн 00 коп., зобов`язання 28 148 000 грн 00 коп.;

- як було підтверджено висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, якщо правочини вчиняються із заінтересованими особами в межах "підозрілого періоду", повинна діяти ще одна правова презумпція, оскільки заінтересована особа знає про стан неплатоспроможності боржника при вчиненні правочину. Ця презумпція стосується осіб, передбачених у статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, де визначено коло заінтересованих осіб, а дія такої презумпції повинна накладати тягар доказування і на заінтересовану особу. Враховуючи те, що обізнаність заінтересованої особи про майновий стан (неплатоспроможність) боржника презюмується, дії відповідачів в жодному разі не відповідають принципам добросовісної та розумної поведінки, що свідчить про розумність, обґрунтованість і адекватність вимог банку щодо вжиття заходу забезпечення позову у даній справі. Враховуючи очевидну незаконність вибуття грошових коштів з власності боржника за оскаржуваним договором, заявлені заходи забезпечення позову є співмірними у своєму взаємозв`язку із заявленою матеріально-правовою вимогою про стягнення коштів. Крім того, на необхідність застосування заходів забезпечення позову вказує і очевидне унеможливлення виконання рішення у даній справі та унеможливлення відновлення прав кредиторів у випадку не вжиття таких заходів забезпечення позову;

- скаржник вважає, що заходи забезпечення позову, про які він просить, не передбачають жодних реальних обмежень для господарської діяльності відповідача-2. Такі заходи забезпечення не передбачають жодних збитків для відповідача-2, тому належним є висновок про відсутність необхідності проведення зустрічного забезпечення у даній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Мартинюка С.В., Соп`яненко О.Ю.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026, зокрема, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 10.02.2026.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" за допомогою системи "Електронний суд" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № суду 991/26 від 02.02.2026), в якому товариство просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 без змін, посилаючись на те, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та такою, що відповідає фактичним обставинам справи, а також на такі обставини:

- сам факт укладення договору за 8 місяців до відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" не може свідчити про його фраудаторність. Договір № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 фактично виконувався сторонами в повному обсязі. Заявником не зазначено, яким чином укладення вказаного правочину заподіяло шкоду Товариству з обмеженою відповідальністю "Боріваж". При цьому кредитні зобов`язання останнього перед Акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" були забезпечені корпоративними правами Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" у вигляді частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік", а відтак укладення договору № 14 жодним чином не загрожувало кредитним зобов`язанням Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" перед Акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк";

- апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" не містить посилань на конкретні порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та фактично зводиться до незгоди з правовою оцінкою суду, а також не містить належних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також не містить даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів забезпечення позову;

- на думку Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж", норми процесуального закону свідчать про те, що забезпечення позову до подання позовної заяви має виключний, тимчасовий та похідний характер, а його застосування без подальшого подання позову є процесуально недопустимим. У даному випадку Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", звернувшись із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, позов у встановлений Господарським процесуальним кодексом України строк так і не подало, що виключає як можливість застосування заходів забезпечення позову, так і наявність процесуальної мети апеляційного оскарження ухвали про відмову у їх вжитті;

- накладення арешту на рахунки відповідача-2 за встановлених обставин буде непропорційним обмеженням для його господарської діяльності.

У подальшому від Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" за допомогою системи "Електронний суд" надійшли додаткові пояснення по справі (вх. № суду 1479/26 від 09.02.2026), в яких товариство, зокрема, просить суд під час розгляду апеляційної скарги прийняти до уваги дані пояснення, поновити строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи докази платоспроможності Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж". У поясненнях зазначено таке:

- оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі у разі задоволення позовних вимог (якщо такий позов буде поданий) безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" необхідну суму грошових коштів або майно еквівалентної вартості, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" вбачає за необхідне надати суду докази, які підтверджують наявність достатніх грошових коштів для виконання можливого судового рішення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж", а саме: оборотно-сальдову відомість по рахунку 10 за 2025 рік, а також виписку з особового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж", відкритого в АТ "ОТП Банк" за період 09.02.2026 - 09.02.2026;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" подає саме зазначені докази, а не річну фінансову звітність за останній звітний період, з огляду на те, що відповідно до пункту 5 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2000 № 419, річна фінансова звітність за 2025 рік підлягає поданню підприємствами до органів державної статистики та контролюючих органів не пізніше 28.02.2026. Оскільки зазначена дата у 2026 році припадає на вихідний день, граничним строком подання фінансової звітності є 02.03.2026, у зв`язку з чим така звітність станом на дату подання цих письмових пояснень ще не сформована та не подана у встановленому законом порядку. Так, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" звертає увагу, що розгляд заяви про забезпечення позову судом першої інстанції здійснювався без виклику сторін та у стислі строки, що унеможливило подання відповідних доказів на цій стадії. Разом з цим, загальновідомою є та обставина, що через ракетні обстріли території України, в тому числі і селище міського типу Нові Білярі Одеської області, діють відключення електроенергії, графіки яких викладаються у мережі Інтернет кожен день увечері напередодні дня, якого стосуються графіки відключення електроенергії. Тому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" звертає увагу, що не мало можливості подати відповідний доказ до суду апеляційної інстанції разом з відзивом на апеляційну скаргу - у зв`язку з масштабними обстрілами та відсутністю електроенергії, дефіцит якої обумовлений постійними обстрілами Одеської області та самого міста. З огляду на обставини непереборної сили, зокрема тривалі відключення електроенергії, низьку швидкість інтернет-з`єднання та часті перебої у його роботі, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" було об`єктивно позбавлене можливості забезпечити належний рівень моніторингу актуальної судової практики та своєчасно отримати і подати відповідні докази. Саме наведені обставини вплинули як на зміст та повноту відзиву, поданого 30.01.2026, так і на своєчасність подання доказів, що долучаються до цих письмових пояснень.

У судове засідання 10.02.2026 з`явилися представники скаржника - Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" та розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" у судове засідання не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, будь-яких клопотань від зазначеного учасника справи до суду не надходило.

При цьому судом встановлено, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а саме: шляхом направлення ухвали суду від 26.01.2026 до їх Електронних кабінетів в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені Довідки про доставку електронного листа, згідно з якими ухвала суду від 26.01.2026 доставлена, зокрема, до Електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" - 26.01.2026 о 18:15 (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою 27.01.2026) (а.с. 171 у томі 1).

Апеляційним господарським судом враховано, що відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судом відзначено, що у даному випадку всі учасники справи отримали ухвалу суду від 26.01.2026 завчасно; підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені Господарським процесуальним кодексом України, відсутні.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, всі учасники справи були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у призначеному судовому засіданні.

Представник скаржника - Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", у судовому засіданні 10.02.2025 просив апеляційний господарський суд скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі № 904/1926/23 (904/95/26) про відмову у забезпеченні позову та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі. Представник скаржника посилався на обставини, наведені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні 10.02.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" просив апеляційний господарський суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі № 904/1926/23 (904/95/26 без змін, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях.

Представник розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж у судовому засіданні 10.02.2025 просив апеляційний господарський суд скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі № 904/1926/23 (904/95/26) та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Під час розгляду апеляційної скарги судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції під час апеляційного провадження.

У судовому засіданні 10.02.2026, відповідно до статей 240, 283 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а також правильність застосування норм матеріального права, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

У поданій до Господарського суду Дніпропетровської області заяві про забезпечення позову до подачі позовної заяви Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту - АТ КБ "ПриватБанк") зазначило, що як кредитор Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" (далі по тексту - ТОВ "Боріваж") має намір звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "Боріваж" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" (далі по тексту - ТОВ "Термінал "Боріваж") про визнання недійсним Договору № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом стягнення з ТОВ "Термінал "Боріваж" грошових коштів в сумі 65 593 524 грн 58 коп., сплачених ТОВ "Боріваж" на виконання недійсного договору.

Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, 01.06.2022 між ТОВ "Боріваж" (як замовником, клієнтом) та ТОВ "Термінал "Боріваж" (як виконавцем) було укладено договір № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів (далі по тексту - договір, а.с. 76-77 у томі 1), відповідно до умов пункту 1.1. якого виконавець приймає на себе зобов`язання за заявками клієнта надати послуги з перевантаження зернових вантажів (зерна) до/з зерносховища силосного типу, які орендуються клієнтом та знаходиться за адресою: Одеська обл., Одеський (Лиманський) р-н, Новобілярська селищна рада, комплекс будівель та споруд №5, а клієнт зобов`язується оплатити послуги виконавця відповідно до умов договору. Виконавець надає послуги за цим договором своїми силами та засобами та/або з залученням технічних засобів клієнта.

У пункті 2.1. договору передбачені обов`язки виконавця, зокрема, виконавець: - здійснює вивантаження зерна з залізничного транспорту, що прибуває на адресу клієнта та перевантаження його до зерносховища; - здійснює перевантаження зерна з зерносховищ у залізничний або автомобільний транспорт, який забезпечує клієнт; - під час перевантаження забезпечує проведення лабораторного аналізу та контролю зерна; - після завершення перевантаження зерна в залізничний транспорт та автотранспорт пломбує вагони та автомобілі.

У пункті 3.1. договору сторони погодили, що вартість послуг виконавця з перевантаження зерна становить:

- вартість вивантаження зерна з залізничного транспорту до зерносховища - 65 грн 27 коп. за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%. Вартість вивантаження зерна з зерносховища та навантаження у залізничний або автомобільний транспорт - 190 грн 30 коп. за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%. За домовленість сторін клієнт може сплачувати авансові платежі за даним договором.

07.09.2022 сторонами укладена Додаткова угода № 1 до договору (а.с.77-78 у томі 1), відповідно до якої сторони досягли згоди викласти такі пункти договору у наступній редакції:

"1.1. Виконавець приймає на себе зобов`язання за заявками клієнта надати послуги з перевантаження зернових вантажів (зерна) до/з зерносховища силосного типу, які орендуються клієнтом та знаходяться за адресою: Одеська обл., Одеський (Лиманський) р-н, Новобілярська селищна рада, комплекс будівель та споруд № 5, а клієнт зобов`язується оплатити послуги виконавця відповідно до умов цього договору. Зернові вантажі, стосовно яких надаються послуги, не є власністю клієнта, а прийняті клієнтом на зберігання від інших осіб. За заявою клієнта виконавцем можуть бути надані інші послуги пов`язані з перевантаженням чи зберіганням вантажів.

2.1.1. Здійснює вивантаження зерна з залізничного або автомобільного транспорту, що прибуває на адресу клієнта та перевантаження його до зерносховищ.

2.1.2. Здійснює перевантаження зерна з зерносховищ на судна, у залізничний або автомобільний транспорт, який забезпечує клієнт.

3.1. Вартість послуг виконавця з перевантаження зерна становить: вартість вивантаження зерна з залізничного транспорту до зерносховища - 65 грн 27 коп. за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%;

- вартість вивантаження зерна з зерносховища та навантаження у залізничний або автомобільний транспорт - 190 грн 30 коп. за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%;

- вартість вивантаження зерна з автомобільного транспорту до зерносховища - 140 грн 06 коп. за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%;

- вартість вивантаження зерна з зерносховища та завантаження його на судно - 366 грн 00 коп. за кожну тонну зерна в т.ч. ПДВ 20%;

- вартість сушіння зерна - 192 грн 00 коп. за кожну тонну у т.ч. ПДВ 20%;

- вартість очищення зерна - 27 грн 00 коп. за кожну тонну у т.ч. ПДВ 20%;

Інші умови договору залишаються чинними і сторони підтверджують по ним свої взаємні зобов`язання.".

Згідно з випискою по рахунку ТОВ "Боріваж" № НОМЕР_1 , боржником було здійснено оплати за цим договором на загальну суму 65 593 524 грн 58 коп. за такими платіжними дорученнями:

- платіжним дорученням № 2949 від 12.07.2022 на суму 3 732 171 грн 21 коп., призначення платежу: "Послуги з перевантаження зерна по дог№14 від 01.06.2022 року, зг. рахунку №238 від 30.06.2022 року, у т.ч. ПДВ - 622 028,54 грн.";

- платіжним дорученням № 2950 від 12.07.2022 на суму 233 020 грн 43 коп., призначення платежу: "Послуги з вивантаження зерна з залізн. транспорту у Червні 2022 р. по дог№ 14 від 01.06.2022 року, зг. рахунку № 241 від 30.06.2022, у т.ч. ПДВ - 38 836,74 г";

- платіжним дорученням № 3056 від 13.10.2022 на суму 49 000 000 грн 00 коп. призначення платежу: "За послуги вивантаження зерна та завантаження його на судно у Вересні 22 р. зг.рах.№473 від 30.09.22р.(дог14 від 01.06.22р.), у т.р. ПДВ - 8166666,67 грн";

- платіжним дорученням № 3057 від 13.10.2022 на суму 9 695 760 грн 38 коп. призначення платежу: "За послуги вивантаження зерна та завантаження його на судно у Вересні 22 р. зг.рах.№473 від 30.09.22р.(дог14 від 01.06.22р.), у т.р. ПДВ - 1615960,06грн";

- платіжним дорученням № 3094 від 31.10.2022 на суму 2 932 572 грн 56 коп. призначення платежу: "За послуги вивантаження зерна та завантаження його на судно у Жовтні 22 р. зг.рах.№ 564 від 30.09.22р.(дог14 від 01.06.22р.), без ПДВ".

АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що даний договір має бути визнаний судом недійсним, як фраудаторний, оскільки:

- договір укладений в підозрілий період: за 8 місяців до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Боріваж", а останній платіж за договором було проведено за 6 місяців;

- на момент укладення договору № 14 від 01.06.2022 та здійснення оплат за цим договором ТОВ "Боріваж" мало непогашену заборгованість в розмірі близько 10 млрд. грн, зокрема, перед АТ КБ "ПриватБанк" в розмірі близько 5 млрд грн, та перед іншими кредиторами сукупно близько 5 млрд. грн, що вбачається з ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2023 у справі № 904/1926/23, постановленої за підсумками попереднього судового засідання у справі про банкрутство;

- оскаржуваний договір укладено з заінтересованою особою; так, зокрема, органи управління ТОВ "Термінал "Боріваж" складаються з колишніх працівників ТОВ "Боріваж", підприємства мали спільного головного бухгалтера. Більш того, 31.05.2022 ТОВ "Боріваж" вивільнило на користь ТОВ "Термінал Боріваж" значну кількість працівників;

- відсутня економічна мета, оскільки ТОВ "Боріваж" мало можливість самостійно виконувати перевантаження зерна, а саме: у боржника було наявне обладнання та працівники для виконання робіт, передбачених оскаржуваним договором. При цьому ТОВ "Термінал Боріваж" обладнання, необхідне для виконання договору, набуло у власність через 2 місяці після здійснення останньої оплати за договором;

- ціна договору № 14 від 01.06.2022 є явно завищеною, оскільки до 31.05.2022 на виконання тих самих послуг, діяв договір доручення № Д/Т-20/52 від 16.09.2020, згідно з яким до 19.11.2021 за послуги встановлювалася вартість 0,5 грн за тонну, а після 19.11.2021 до 31.05.2022 - 4,20 грн за тонну, при цьому згідно з оскаржуваним договором вартість послуг складає від 65,27 грн до 366,00 грн. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 у справі № 904/1926/23 (904/3629/25) договір доручення № Д/Т-20/52 від 16.09.2020 визнаний недійсним;

- також, АТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що договір № 14 від 01.06.2022 має бути визнаний недійсним в порядку статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки укладений із заінтересованою особою;

- предметом позову в цій справі є вимоги немайнового та майнового характеру, а саме: визнання недійсним Договору № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022, укладеного між ТОВ "Боріваж" та ТОВ "Термінал Боріваж"; застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з ТОВ "Термінал Боріваж" на користь ТОВ "Боріваж" грошових коштів, сплачених ТОВ "Боріваж" на виконання недійсного договору в розмірі 65 593 524 грн 58 коп.

У заяві про забезпечення позову до подачі позовної заяви АТ КБ "ПриватБанк" зазначило, що в цій справі існує спір щодо необхідності сплати ТОВ "Термінал Боріваж" на користь ТОВ "Боріваж" значної суми в розмірі 65 593 524 грн 58 коп., а наявність пов`язаності ТОВ "Боріваж" та ТОВ "Термінал "Боріваж", та того, що оскаржуваний правочин було укладено саме з метою виведення коштів боржника на підконтрольну особу, з метою унеможливлення погашення вимог кредиторів, дозволяє зробити висновок про доведеність обставин, які є достатніми та необхідними для стверджувального висновку щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову.

Основні правила щодо вжиття заходів забезпечення позову містяться у статтях 136, 137 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У частині 3 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулася з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/16868/19).

Згідно з частиною 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі №925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що з рештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Таким чином, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. А тому господарський суд повинен враховувати ризики неможливості виконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Відтак, інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Отже, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог до доказування, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17, постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19, від 10.09.2020 у справі № 922/3502/19).

Важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся (подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).

З урахуванням специфіки провадження у справі про банкрутство, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів кредиторів та інших учасників у справі про банкрутство від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (боржника) чи інших учасників у справі про банкрутство з тим, щоб забезпечити кредиторам у справі про банкрутство реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з заявою у справі про банкрутство, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у досягнені мети процедури банкрутства.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача (ліквідатора, кредиторів, боржника), а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а також положення Кодексу України з процедур банкрутства, який містить матеріальні та процесуальні особливості, що є відмінним від позовного провадження по своїй суті.

Так, суд зазначає, що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Отже, у справах позовного провадження господарський суд, здійснюючи правосуддя, зв`язаний принципами диспозитивності та змагальності сторін, водночас у справах про банкрутство поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності, суттєве значення має принцип судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства. Цей принцип полягає, серед іншого, у судовому контролі за дотриманням інтересів кредиторів щодо збереження об`єктів конкурсної маси, інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів, інших осіб (засновників, учасників, керівника боржника) тобто осіб, щодо прав та обов`язків яких існує спір, з метою збереженням балансу інтересів сторін, зокрема, та не виключно у тому числі під час розгляду питання щодо притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності (стаття 61 Кодексу України з процедур банкрутства.)

У постанові від 04.09.2024 у справі № 23/448-б Верховний Суд наголосив, що принцип судового контролю у процедурах банкрутства щодо повноти та належності дій учасників провадження у справі про банкрутство, зобов`язує суд з достатньою повнотою встановити об`єктивні обставини правовідносин сторін по множинних предметах спорів, які виникають у процедурах банкрутства. Рішення, які приймаються судом під час відновлення платоспроможності боржника, не повинні зводитись до формального виконання процесуальних вимог Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням вищенаведеного, з метою єдиного правового захисту прав та інтересів всіх учасників провадження у справі про банкрутство суд наділений правовими важелями, які можуть забезпечити дотримання балансу інтересів заявника (позивача) та інших учасників, до яких був пред`явлений позов у відповідності до приписів статей 7, 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту і спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі №914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.

Необхідно врахувати, що сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

У даній справі заявник просить суд накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж", та знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, у межах суми 65 593 524 грн 58 коп., оскільки невжиття відповідних заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову у даній справі, та відповідач під час розгляду даної справи в будь-який момент може розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, зазначено, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

У даній справі колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наявність у відповідача права розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, як і можливість відчужити майно, яке знаходиться у його власності, не може бути єдиною, безумовною та беззаперечною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Підставою для застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є саме обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

У той же час, заявник - АТ КБ "ПриватБанк", звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, своє припущення не обґрунтував, обмежившись лише посиланням на необхідність їх застосування та на правові позиції Верховного Суду щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, викладені в інших справах.

Апеляційним господарським судом враховано, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.10.2022 у справі № 905/446/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 07.11.2024 у справі № 915/538/24, у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.

Наведений підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову є логічним та раціональним, адже інформація щодо дійсного фінансового стану відповідача (у тому числі відомості стосовно наявності банківських рахунків, фінансово-економічний стан клієнта) у розумінні статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини. Зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; зазначити про наявність у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості), що в сукупності свідчитиме про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду у справі в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах та належного йому майна в межах спірної суми.

Тобто, відповідач не позбавлений права подати суду докази, які б дозволили оцінити дійсний майновий стан відповідача та в залежності від цього встановити, чи є ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, є неспівмірними (наприклад надати докази оцінки майна, які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму).

При цьому, у разі, коли відповідач не доводить, що наявних у нього грошових коштів та майна достатньо для виконання судового рішення у разі задоволення позову, накладення арешту на грошові кошти та майно в межах спірної суми є співмірним та виправданим. Аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 07.01.2025 у справі №910/1/21.

Відповідно до статті 3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, у даній справі заява про забезпечення позову до подачі позовної заяви була подана до Господарського суду Дніпропетровської області 09.01.2026 (п`ятниця) та у відповідності до вимог частини 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України її розгляд відбувся 12.01.2026 (понеділок) без повідомлення учасників справи.

Отже, фактично, відповідач станом на момент подання заяви та її розгляду не мав можливості спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; повідомити суду та надати відповідні докази про наявність на його рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, що в сукупності могло б свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Таким чином, наведений вище підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову не може бути застосований у даній справі.

Вже під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції до матеріалів справи були долучені докази наявності у відповідача достатньої кількості грошових коштів на його рахунках, а також докази наявності у власності відповідача ліквідного майна. Зазначені докази не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Суд дійшов висновку, що доводи заявника про утруднення відновлення і захисту його порушених прав, в розрізі зазначених вище обставин, не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності та збалансованості інтересів сторін.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів скаржника, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі та заяві про забезпечення позову доводи щодо наявності у заявника підстав вважати, що кредитор не зможе задовольнити свої вимоги та, що такі дії спрямовані на навмисне завдання шкоди заявнику, без надання відповідних доказів на підтвердження таких доводів, не надають суду можливості дійти однозначних висновків про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, відповідно, такі посилання самі по собі не можуть слугувати достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

З цього приводу апеляційний господарський суд зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Отже, посилання скаржника на те, що договір № 14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 має бути визнаний недійсним судом, як фраудаторний, а також на те, що вказаний договір укладений із заінтересованою особою, розцінюється апеляційним господарським судом критично, оскільки під час розгляду заяви про забезпечення позову судом не досліджується обґрунтованість заявлених позовних вимог, а заявником не доведено наявність вказаних обставин належними доказами, як-то наявність обставини заінтересованості, встановленої рішення суду, яке набрало законної сили.

Відтак, будь-яких переконливих обґрунтувань того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову після набрання законної сили рішенням в господарській справі у разі задоволення позову, з яким заявник планує звернутись до суду, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, заявником у заяві про забезпечення позову не було наведено та не надано відповідних доказів на підтвердження таких обставин.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 09.04.2024 у справі № 917/1610/23, від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 10.09.2025 у справі № 907/523/25, розцінюються судом критично, оскільки індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється необхідність вжиття заходів забезпечення позову, а також дискреційний характер визначення судом необхідності вжиття відповідних заходів, виключає формування єдиних (для вирішення питання щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову) критеріїв та алгоритму визначення підстав для вжиття того чи іншого засобу забезпечення позову.

На переконання колегії суддів, в питаннях наявності або відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не може бути подібних правовідносин, оскільки в кожній конкретній справі судом надається оцінка конкретній та індивідуальній сукупності обставин, фактів та доказів в їх взаємозв`язку, які, очевидно, не можуть буди ідентичними з іншими справами.

Слід також відзначити, що в питаннях оцінки наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин справи, якими обумовлена необхідність вжиття відповідних заходів, а також оцінює вказані обставини у відповідності до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що: заявником не надано до суду достатніх, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження його доводів щодо укладення договору із заінтересованою особою, що в свою чергу ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду за позовом, намір подання якого має заявник; - заявник, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на грошові кошти, не навів достатньо обґрунтованих припущень та не надав належних доказів щодо того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутись до суду.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявником не доведено те, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

З огляду на викладене, доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.

За результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду такою, що підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись статтями 3, 13, 74 - 80, 129, 136, 137, 269, 270, 275 - 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційногог банку "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі №904/1926/23 (904/95/26) - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2026 у справі №904/1926/23 (904/95/26) - залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк".

4. Матеріали справи № 904/1926/23 (904/95/26) повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 16.02.2026.

Головуючий суддя Ю.В. Фещенко

Суддя С.В. Мартинюк

Суддя О.Ю. Соп`яненко