УХВАЛА

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/8189/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бердьє»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 (суддя Андреїшина І. О.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 (головуючий суддя Гаврилюк О. М., судді Майданевич А. Г., Ткаченко Б. О.)

у справі № 910/8189/24

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська 31-А»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бердьє»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дантеус»,

про витребування майна,

(у судовому засіданні взяв участь представник третьої особи - Павличенко С. С.)

ВСТАНОВИВ:

1. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська 31-А» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бердьє» (далі - ТОВ «Бердьє») про витребування нерухомого майна з такими характеристиками - реєстраційний номер: 00, тип: група нежитлових приміщень № 47 в літ. «А», об`єкт житлової нерухомості: ні, загальна площа (кв.м): 235.5, адреса: м. Київ, вулиця Чикаленка Євгена, будинок 31.

1.1. Заявлену вимогу позивач обґрунтував тим, що ТОВ «Дантеус» незаконно захопило об`єкт нерухомого майна, який є спільною власністю мешканців будинку по вулиці Пушкінська, 31-а. Надалі ж на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2022, укладеного з ТОВ «Дантеус», право власності на це майно набуло ТОВ «Бердьє». Таким чином, станом на сьогодні володільцем відповідного майна є відповідач у справі.

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 у справі № 910/8189/24 зазначений позов задоволено. Витребувано у відповідача на користь позивача спірний об`єкт нерухомості.

3. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виходив з такого.

3.1. Відповідно до висновку від 29.10.2012 № 12-10/278-12 експертного будівельно-технічного дослідження Державного підприємства «Київська обласна багатопрофільна лабораторія», зокрема, підвальні приміщення з № 1 - 13, (групи приміщень №47) загальною площею 225,60 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 31 (літера А), не є житловими. За наявними в них загальнобудинковими інженерними мережами холодного та гарячого водопостачання, каналізації та центрального опалення, розміщеними вузлами керування, водомірним вузлом, приладами контролю, які забезпечують санітарно-гігієнічні умови і безпечну експлуатацію квартир, а також за наявними приміщеннями, які задовольняють побутові потреби мешканців квартир, вказані підвальні приміщення є допоміжними приміщеннями цього будинку.

3.2. Тож спірні нежитлові приміщення є допоміжними приміщення багатоквартирного будинку та спільною власністю власників квартир у ньому, якою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська 31-А» має право володіти, користуватися та розпоряджатися відповідно до мети своєї діяльності

3.3. Натомість згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.05.2020 № 209018533 вбачається, що за ТОВ «Дантеус», як за власником, було зареєстровано «нежилі приміщення з № 1 по № 13 (група приміщень № 47) в літ. А, об`єкт житлової нерухомості: ні, за адресою «м. Київ, вулиця Пушкінська, будинок 31».

3.4. Разом з тим із змісту наявної в матеріалах справи відповіді Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» від 04.06.2020 № 07 вбачається, що у її господарському віданні будинок № 31 на вулиці Пушкінській не перебуває, хоча на баланс підприємства передано усі житлові та нежитлову об`єкти та будинки. Тому відсутність об`єкта на обслуговуванні зазначеної компанії свідчить, що об`єкт нерухомого майна за адресою м. Київ, вулиця Пушкінська, будинок 31 взагалі відсутній.

3.5. Також листом Київмістобудування Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.06.2020 № 055-6850 підтверджується, що у реєстрі адрес зафіксовані п`ятиповерховий фасадний житловий будинок з № 31-а на вулиці Пушкінська та внутриквартальні житлові будинки з № 31-Б та 31-В на вулиці Пушкінська у Шевченківському районі. Водночас у реєстрі адрес відсутні відомості про житловий будинок з № 31 на вул. Пушкінська.

3.6. З огляду на це, місцевий господарський суд дійшов висновку, що ТОВ «Дантеус» було зареєстровано власником майна за іншою адресою - не «Пушкінська, будинок 31-а», а «Пушкінська, будинок 31», у зв`язку з чим наведене свідчить про захоплення ним спірного майна, яке стало результатом внесення недостовірних відомостей до державного реєстру прав в частині адреси об`єкта права власності.

3.7. При цьому позивач стверджував, що в квітні 2020 року невідомими особами було розпочато проведення ремонту в підвальному приміщенні будинку по вулиці Пушкінська, 31-а, який перебуває в управлінні ОСББ «Пушкінська 31-А», і йому стало відомо, що відповідні дії щодо вказаного нерухомого майна здійснює ТОВ «Дантеус».

3.8. В свою чергу ТОВ «Бердьє» набуло право власності на відповідне майно на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2022, укладеного з ТОВ «Дантеус» (яке, в свою чергу, відповідно до доводів скаржника набуло право власності на спірне майно 23.08.2016), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 373083549, дата, час формування: 05.04.2024 16:14:07), та є його володільцем.

3.9. Крім того, судом першої інстанції з`ясовано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 у справі №910/23587/13, яке набрало законної сили 07.08.2015, задоволено позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська 31-А» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трігліф» (даті - ТОВ «Трігліф») та витребувано у відповідача на користь співвласників багатоквартирного будинку по вул. Пушкінська, буд.31-А у м. Києві нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 47) загальною площею 225,60 кв.м, які представляють собою підвальне приміщення (підвал) багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, буд.31 (літера А).

3.10. При цьому директором створеного 06.12.2004 ТОВ «Трігліф» є ОСОБА_1, який також є засновником, кінцевим бенефіціарним власником та директором ТОВ «Дантеус».

3.11. За висновками місцевого господарського суду вищевказані обставини свідчать про чергове захоплення того ж самого об`єкта нерухомого майна, особою яка знала його правовий статус та розуміла, що вчиняє незаконні дії. Відтак ці дії носять систематичний характер та порушують не лише право власності, а й можуть спричинити тяжкі наслідки у разі порушення будівельних норм, з огляду на знаходження спірного приміщення у житловому будинку.

3.12. Отже, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння співвласників житлового будинку, розташованого у м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 31 (літера А), поза їх волею, доказів які підтверджували б законні підстави для реєстрації за ТОВ «Дантеус», а в подальшому ТОВ «Бердьє» права власності на нього, відповідач не надав, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для витребування відповідного майна із чужого незаконного володіння ТОВ «Бердьє».

4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 ухвалене у цій справі рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 про задоволення позову залишено без змін.

4.1. Погодившись із вищенаведеними висновками суду першої інстанції, апеляційний господарський суд також зауважив, що у судових справах № 910/23587/13, № 910/6996/22 та № 2610/14681/2012 встановлено, що спірне майно на підставі незаконного (і надалі скасованого) рішення органу місцевої влади (Департаменту комунальної власності Київської міської ради) було оформлено як окреме приміщення (вилучене з загальної власності), а тому його вибуття з власності відбулось поза волею позивача, який подальших дій щодо передачі прав на це майно іншим набувачам не вчиняв.

4.2. Разом з тим щодо застосування позовної давності суд апеляційної інстанції виходив з того, що віндикаційний позов спрямований саме на витребування майна з незаконного володіння і пред`явити його можна лише після набуття особою майна у таке незаконне володіння.

5. Вважаючи, що постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 ухвалено з порушенням чинних правових норм, ТОВ «Бердьє» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

5.1. У поданій касаційній скарзі відповідач посилається на численні висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які, на його думку, не були враховані судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень. (пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України).

5.2. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ці висновки стосуються застосування статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також перебігу позовної давності за позовами поданими на підставі цієї статті.

6. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська 31-А» своїм правом подати відзив на касаційну скаргу відповідача не скористалось, відповідний відзив до Верховного Суду не подало.

6.1 Натомість від ТОВ «Дантеус» до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення, у яких третя особа просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2025, а справу № 910/8189/24 передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

6.2 Щодо цих пояснень Верховний Суд зауважує, що з окремою касаційною скаргою до суду касаційної інстанції ТОВ «Дантеус» у цій справі не зверталось. Водночас відповідно до частини першої статті 161 ГПК України під час розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору винятково у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло під час розгляду справи, якщо визнає це необхідним. У цій справі Верховний Суд не визнавав та не визнає необхідним одержати від учасників судового процесу додаткові письмові пояснення стосовно окремих питань. Вони мали можливість подати свої пояснення у заявах по суті справи, передбачених для стадії касаційного оскарження. З огляду на це, Верховний Суд відповідно до частини другої статті 118 ГПК України залишає без розгляду подані поза межами строку на касаційне оскарження додаткові пояснення третьої особи, як заяву по суті справи, що подана поза межами встановлених строків (схожі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 902/122/24).

6.3 Крім того, під час касаційного провадження від ТОВ «Бердьє» до суду касаційної інстанції надійшли клопотання про розгляд касаційної скарги без участі його представника, що ураховуються Верховного Суду, а також письмові пояснення, які за своїм змістом є доповненнями до касаційної скарги, поданими з порушенням вимог частин першої, другої статті 298 ГПК України, що унеможливлює їх прийняття Верховним Судом.

7. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність визначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за поданою відповідачем касаційною скаргою у цій справі.

7.1. Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

7.2. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

7.3. При цьому на предмет подібності необхідно оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

7.4. Також слід виходити із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

7.5. Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

7.6. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

7.7. Тож подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

7.8. Водночас зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

7.9. У справі, що переглядається, у касаційній скарзі відповідач посилається на такі невраховані судами попередніх інстанцій висновки Верховного Суду, а також Верховного Суду України:

- власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц);

- підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. В свою чергу положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, постанова Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 906/730/18);

- метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю наведений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц) (постанова Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16);

- захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (постанова Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13).

7.10. Разом з тим наведені висновки щодо застосування статей 387, 388 ЦК України мають загальний характер, і у всіх вищевказаних судових справах за наслідками застосування зазначених статей, з урахуванням цих висновків, було вирішено спори щодо прав на певне майно залежно від фактичних обставин його вибуття із володіння власника, подальших переходів прав на нього до інших осіб, звернення власника до суду задля захисту свого порушеного права із позовом з визначеними предметом та підставами, а також обраним ним способом захисту.

7.11. Ці обставини мали визначальний значення для результату судового розгляду, а судові рішення, на які посилається скаржник, ухвалено за іншої фактично-доказової бази та установлених обставини, що мають вплив на матеріально-правове регулювання та виключають подібність правовідносин у цій справі (№ 910/8189/24) та у наведених скаржником.

7.12. Посилатися ж на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, помилково.

7.13. При цьому, цитуючи вищевикладені висновки Верховного Суду (і Верховного Суду України) щодо застосування певних правових норм, скаржник також чітко не формулює, які саме висновки судів попередніх інстанцій їм не відповідають і у чому саме полягає така невідповідність. Більше того, Верховний Суд не вбачає і невідповідності висновків судів у цій справі зазначеним вище висновкам. Так, правозастосування судами попередніх інстанцій у цій частині повністю відповідає, зокрема, викладеному у пункті 7.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, на яку посилається сам скаржник.

7.14. Крім того, у касаційній скарзі відповідач зазначає і про неврахування судами попередніх інстанцій, висновків Верховного Суду щодо застосування статей 257, 261 ЦК України, а саме висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, відповідно до яких аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

7.15. Також скаржник посилається на правову позицію, наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, за змістом якої закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом, ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

7.16. У цьому контексті Верховний Суд вбачає за необхідне зауважити, що у справі, яка переглядається (№ 910/8189/24), за встановлених судами попередніх інстанцій обставин порушене право позивача раніше було захищено у судовому порядку від іншої особи у аналогічний спосіб (шляхом витребування спірного майна з чужого незаконного володіння), що по-перше дає власнику ґрунтовні підстави вважати після цього відповідне право відновленим, а по-друге свідчить про неподібність обставин, що мають значення для обчислення позовної давності, у цій справі та у справах, на які посилається скаржник.

7.17. Висновків щодо пов`язаності початку перебігу позовної давності з моментом ухвалення певного судового рішення або укладення певного правочину суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не робили, а виходили виключно із встановлених фактичних обставин послідовного вибуття спірного майна з володіння власника після його звернення до суду задля захисту того ж самого права у такий же спосіб (зокрема, пункти 3.6-3.9 ухвали), і ці обставини не є ідентичними, встановленим у справах, на які посилається скаржник.

7.18. У касаційній скарзі відповідач також містяться цитати висновків Верховного Суду щодо тривалості позовної давності за віндикаційним позовом, початку її перебігу, оціночного характеру поважності причин пропуску цього строку (зокрема, постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, від 23.01.2019 у справі № 916/2130/15, від 23.01.2019 у справі № 910/2868/16, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 17.06.2020 у справі № 359/9716/16-ц, від 16.06.2021 у справі №359/11910/14-ц, від 17.09.2021 у справі № 922/1017/20, від 14.04.2021 у справі № 922/624/20, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 03.07.2018 у справі № 910/23481/17, від 29.08.2018 у справі № 911/2044/17, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18, від 12.04.2022 у справі № 761/31873/19-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.09.2021 в справі № 922/3403/20, від 17.09.2021 у справі № 922/1017/20, від 14.04.2021 у справі № 922/624/20, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 03.07.2018 у справі № 910/23481/17, від 29.08.2018 у справі № 911/2044/17, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18).

7.19. Проте, посилаючись на них, скаржник так само не зазначає, у чому саме полягає суперечність викладеного у оскаржуваних судових рішеннях із цими загальними висновкам суду касаційної інстанції, що мають ураховуватися судами залежно від конкретних встановлених (доведених сторонами) обставин кожної судової справи, зокрема, щодо моменту, з якого особі стало відомо (чи могло бути відомо) про порушення її права.

8. Отже, у підсумку Верховний Суд вбачає, що цитування у касаційній скарзі норм законодавства та окремих частин тексту постанов суду касаційної інстанції без належного обґрунтування подібності правовідносин та того, у чому саме полягає невідповідність їм висновків судів попередніх інстанцій про застосування правових норм, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а тому (відповідно) це не дає можливості розгляду поданої відповідачем касаційної скарги по суті, що має наслідком закриття касаційного провадження без аналізу правильності чи неправильності здійсненого судами попередніх інстанцій правозастосування.

9. З огляду на викладене в цій ухвалі у Верховного Суд відсутні і підстави здійснювати перевірку правильності встановлення судами попередніх інстанцій моменту початку відліку позовної давності (повноваженнями ж самостійно встановлювати ці обставини суд касаційної інстанції не наділений взагалі), у зв`язку з чим також не приймаються до уваги висловлені третьою особою доводи щодо необхідності урахування у цій справі висновків (вказівок), викладених у постанові Верховного Суду від 11.11.2025 у справі № 925/281/23 про необхідність встановлення судами під час нового розгляду справи моменту, коли держава в особі Кабінету Міністрів України довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До того ж правовідносини у справах № 910/8189/24 та у № 925/281/23 не є подібними, як за встановленим судами попередніх інстанцій при їх розгляді фактичними обставинами переходу прав на спірне майно, так і обставинами обізнаності позивачів (у тому числі держави в особі уповноваженого органу) про його вибуття з володіння.

10. Як зазначено, у пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

10.1. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

10.2. Ураховуючи викладене та з огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а обґрунтування інших підстав касаційного оскарження ним у поданій касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська 31-А» на ухвалені у цій справі постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 слід закрити.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бердьє» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 у справі № 910/8189/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил