ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1136/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Ужгородської окружної прокуратури, м. Ужгород в інтересах держави

до відповідача 1 Ужгородської міської ради, м. Ужгород

відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Бейс Інвест», м. Ужгород

відповідача 3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Успіх 2030», м.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2 ОСОБА_1 , м. Ужгород

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Ужгород, витребування земельної ділянки на користь територіальної громади м. Ужгорода

ВСТАНОВИВ:

Ужгородська окружна прокуратура звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою в інтересах держави до Ужгородської міської ради та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бейс Інвест», в якій просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення ХХІІІ сесії Ужгородської міської ради VIII скликання від 30.08.2022 № 872;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2022, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К. (зареєстрований в реєстрі за № 1461), щодо земельної ділянки за кадастровим номером :65:001:0111, площею 0,5774 га, розташованої по вулиці Сергія Мартина, 4 в м. Ужгороді

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Бейс Інвест» повернути територіальній громаді міста Ужгород земельні ділянки за кадастровими номерами :65:001:0139, площею 0,3731 га та :65:001:0140, площею 0,2043 га, розташовані по вулиці Сергія Мартина, 4 в м. Ужгороді.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/1136/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07 жовтня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив у справі підготовче засідання на 28 жовтня 2025 року.

За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою від 08 грудня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд справи по суті на 13 січня 2026 року.

13 січня 2026 року, до початку судового засідання, Ужгородська окружна прокуратура подала до канцелярії суду заяву від 13.01.2026 № 07.53-108-342ВИХ-26 про залучення співвідповідача та зміну предмета позову.

У судовому засіданні 13 січня 2026 року, за участю прокурора та представника відповідача 2, суд оголосив перерву до 21 січня 2026 року, з огляду на задоволення усно заявленого прокурором клопотання про оголошення перерви щодо якого не заперечив представник відповідача 2.

14 січня 2026 року від Ужгородської окружної прокуратури до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від 13.01.2026 № 07.53-108-342ВИХ-26 про залучення співвідповідача та зміну предмета позову.

21 січня 2026 року до суду в електронній формі через систему «Електронний суд» Ужгородська окружна прокуратура скерувала клопотання 07.53-108-537ВИХ-26 про залучення третьої особи. У такому клопотанні прокурор також просить суд прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою від 21.01.2026 судом задоволено клопотання прокурора від 13.01.2026 та з метою дотримання основних засад господарського судочинства, справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, з метою вирішення клопотання прокурора про залучення третьої особи та про залучення співвідповідача, з підстав, які не були відомі суду та заявнику клопотання під час підготовчого провадження, судом постановлено повернутися у справі №907/1136/25 на стадію підготовчого провадження з призначенням на 03.02.2026 підготовчого засідання у справі.

Ухвалою від 03.02.2026 року суд задовольнив клопотання прокурора від 21.01.2026 про залучення третьої особи та клопотання від 13.01.2026 про залучення співвідповідача; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2 ОСОБА_1 , залучив до участі в справі як співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Успіх 2030» та зобов`язав прокурора та відповідачів у п`ятиденний строк надіслати (надати) третій особі ОСОБА_1 та відповідачу 3 Товариству з обмеженою відповідальністю «Успіх 2030» подані ними заяви по суті спору в даній справі (з додатками), докази надіслання в цей же строк надати суду.

Також вказаною ухвалою суд прийняв до розгляду клопотання Ужгородської окружної прокуратури від 13.01.2026 за №07.53-108-342 вих-26 про зміну предмету позову, постановив здійснювати в подальшому розгляд справи №907/1136/25 з урахуванням зміненого предмету позову та, з урахуванням зміненого предмету позову, в порядку п. 11 ст. 176 ГПК України позовну заяву Ужгородської окружної прокуратури залишив без руху, встановивши Ужгородській окружній прокуратурі строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня проголошення даної ухвали, шляхом внесення на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки кадастровий номер :65:001:0140 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02.10.2025 в сумі 245 670,00 грн та залишив позовну заяву без руху.

Відповідно до п. 17 розділу ІІІ положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішення Вищої ради правосуддя 17.08.2021 за №1845/0/15-21 встановлено, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Ухвала Господарського суду Закарпатської області від 03.02.2026 доставлена до електронного кабінету Ужгородської окружної прокуратури 07.02.2026, про що в матеріалах справи міститься відповідна довідка про доставку електронного листа, а отже останнім днем строку для усунення позивачем недоліків позовної заяви є 17 лютого 2026 року, однак у встановлений судом строк прокурор не надав суду докази усунення зазначених в ухвалі від 03.02.2026 недоліків.

Водночас, 16 лютого 2026 року від Ужгородської окружної прокуратури до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від 13.02.2026 № 07.53-107-1281ВИХ-26 про усунення недоліків, у якій прокурор просить суд продовжити розгляд справи. Заява обґрунтована тим, що у цій справі пред`явлений позов про витребування нерухомого майна у недобросовісного набувача, а тому положення ч.5 ст. 390 ЦК України, ч. 6 ст. 164 та ч.4 ст. 174 ГПК України не підлягають застосуванню. Прокурор також вказує на те, що питання про добросовісність/недобросовісність набувачів судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.

Так, ухвалою від 03.02.2026 суд встановив, зокрема, що прокурором в порушення ч. 6 ст. 164 ГПК України не подано доказів внесення на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки кадастровий номер :65:001:0140.

Водночас, до заяви від 16.02.2026 заявником не долучено доказів внесення на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошових коштів у розмірі у розмірі вартості земельної ділянки, надавши, при цьому, власне бачення щодо необхідності внесення на депозитний рахунок .

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

В силу частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вимоги до змісту та форми позову, а також до документів, які додаються до позовної заяви, встановлено статтями 162, 164 Господарського процесуального кодексу України.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-IX від 12.03.2025, яким, зокрема, внесено зміни до статей 164, 174, 238 Господарського процесуального кодексу України, а також до статей 388, 390, 391 Цивільного кодексу України, якими передбачено нові правові підходи до захисту прав добросовісного набувача, у тому числі обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.

Так, статтю 164 Господарського процесуального кодексу України доповнено частиною шостою такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Водночас, частину другу статті 174 Господарського процесуального кодексу України доповнено абзацом третім такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму».

Відповідно до частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з частиною третьої статті 388 Цивільного кодексу України держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Законом №4292-ІХ також доповнено статтю 390 Цивільного кодексу України частиною п`ятою наступного змісту:

«Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 Цивільного кодексу України).

Законом №4292-ІХ статтю 391 Цивільного кодексу України доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Таким чином, внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор.

Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.

Позовну заяву у справі № 907/1136/25 було подано в жовтні 2025 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-IX від 12.03.2025, та внесення змін, зокрема, до статей 164, 174, 238 ГПК України, тому у прокурора виник обов`язок для виконання вимог ГПК України зокрема ч. 6 ст. 164 ГПК України.

Водночас, з метою забезпечення захисту прав добросовісного набувача, закон передбачає, що грошові кошти у розмірі вартості спірного майна мають бути внесені на депозитний рахунок суду, що здійснює розгляд справи, що створює умови для справедливої компенсації при прийнятті судом рішення у справі про задоволення позову.

У рішенні ЄСПЛ у справі «МПП «Фортеця» проти України» зазначено, що необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування.

Відтак суд, відповідно до приписів Закону № 4292-ІХ, очікує від учасників справи, в тому числі й від прокурора, вчинення обов`язкових дій, спрямованих виключно на забезпечення дотримання порядку розгляду справи та захист прав інших учасників справи за наслідками її розгляду.

Суд також враховує, що статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, отже їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див. рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany).

У разі задоволення позову в цій справі право власності відповідача який набув спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, зазнає втручання, яке прирівнюється до «позбавлення» власності в розумінні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Водночас, принцип законності вимагає від держави створювати такі судові процедури, які б забезпечували необхідні процесуальні гарантії та, відповідно, дозволяли б національним судовим органам ефективно та справедливо вирішувати спори між приватними особами (див. рішення у справі «Совтрансавто Холдінг проти України»).

Втручання у право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Суд враховує, що вирішуючи питання про витребування спірного майна, слід передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).

З аналізу вищевказаних норм Закону №4292-IX вбачається, що останні стосуються і підлягають застосуванню при розгляді позовів, предметом яких є витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

При цьому, суд наголошує на тому, що питання добросовісного набуття прав на спірний об`єкт набувачем має бути оцінене судом лише під час судового розгляду справи по суті, а приписи ст. 387 ЦК України є загальними та такими, що наділяють власника правом витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та не пов`язуються з добросовісністю чи недобросовісністю такого набувача.

В даному аспекті суд акцентує увагу, що законність набуття особою права власності на майно та наявність правової підстави для володіння ним a priori у спірних правовідносинах виключає можливість витребування майна в такої особи, а відтак, приписи ст. 387 ЦК України (щодо витребування майна саме від особи, яка незаконно, без правової підстави володіє майном)є загальними та підлягають до застосування як у випадку встановлення судом недобросовісності, так і добросовісності набувача (в крайньому випадку з урахуванням приписів ст. 388 ЦК України).

Так, згідно з частиною п`ятою статті 12 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується. Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Тобто, зазначена норма закріплює презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи, яка реалізує своє суб`єктивне право, що може бути спростована лише на підставі встановлених судом обставин у відповідному процесуальному порядку. У контексті норм Господарського процесуального кодексу України спростування зазначеної презумпції можливе виключно на стадії судового розгляду справи по суті, оскільки лише на цій стадії суд: досліджує надані сторонами докази, встановлює обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а також здійснює правову оцінку поведінки сторін у межах реалізації ними тих чи інших прав.

Суд з`ясовує: чи підстава заволодіння є законною чи незаконною або ж навіть забороненою законом; правова підстава відсутня чи нікчемна; підстава має або ж не має законної волі власника на відчуження; чи обставини вибуття майна поза волею власника встановлено іншим рішенням, вироком суду, чи є такою підставою злочин; насамкінець чи підстава є оплатною чи безвідплатною. Добросовісність щодо витребування майна встановлюється законодавцем як «не знав і не міг знати», що інша особа, яка відчужила набувачеві майно, не мала права його відчужувати.

Поняття добросовісності набувача в наданому Верховним Судом тлумаченні в контексті ч. 5 ст. 12 ЦК України презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна» (Постанова ВП ВС від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 ).

За такого формулювання Верховний Суд оцінює добросовісність як загальну цивільну презумпцію, а не як умову набуття права власності, навіть у титульних спорах про право власності, апелюючи до ст. 41 Конституції. Такі «об`єктивні» обставини як державна реєстрація, інформація з державних реєстрів, рішення суду, також можуть бути спростовані.

Вказане відповідає також загальним засадам господарського судочинства, зокрема, принципам змагальності сторін та рівності учасників процесу перед законом і судом, передбаченим статтями 7, 13 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, якщо суд за результатом розгляду справи дійде висновку про добросовісність набувача, суд буде зобов`язаний застосувати чинний Закон №4292-IX у частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Водночас згідно з частиною тринадцятою статті 238 Господарського процесуального України у разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду, суд першої інстанції також буде зобов`язаний застосувати чинний Закон №4292-IX, вирішивши питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача.

Отже, можна прослідкувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між необхідністю внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна (доповнена Законом №4292-IX частина шоста статті 164 Господарського процесуального кодексу України) та умов і порядку їх компенсації (доповнена Законом №4292-IX частина тринадцята статті 238 Господарського процесуального кодексу України) при ухваленні рішення судом першої інстанції.

Таким чином, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач буде вважатись добросовісним доки не буде доведено протилежне.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.09.2025 у справі № 922/82/20.

Відповідні висновки у спірних правовідносинах містяться також й у постанові Західного апеляційного суду від 08.12.2025 у справі №907/779/25 та суд вважає за необхідне їх врахування у цій справі.

Критично суд оцінює зазначені прокурором у заяві від 16.02.2026 аргументи щодо заявлення позову саме як до недобросовісного набувача та, відповідно, можливої відмови у задоволенні позову в разі встановлення:

1) незаконності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку;

2) добросовісності набувача-відповідача;

3) можливості витребування у нього, як в добросовісного набувача спірного майна відповідно до ст. 388 ГПК України,

- позаяк за сукупності наведених умов відмова у задоволенні позовних вимог з визначених прокурором в заяві про усунення недоліків підстав не відповідатиме ні завданню та основним засадам господарського судочинства, нівелюватиме саму суть ініційованого прокурором процесу, спрямованого на захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Суд враховує також, що означені мотиви прокурора нівелюють саму суть внесених Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» змін до Цивільного кодексу України, процесуальних законів, а метою та цілями прийняття означеного Закону відповідно до пояснювальної записки до нього було посилення правових засад захисту прав та інтересів добросовісного набувача, вирішення питання компенсації йому у випадку вибуття майна з власності держави чи територіальної громади, а не розмежування підстав звернення до суду як до добросовісного чи недобросовісного набувача.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, за позицією суду, зазначені в заяві про усунення недоліків від 16.02.2026 мотиви прокурора у разі їх прийняття судом фактично зводяться або до неможливості застосування на практиці положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» загалом та ч. 6 ст. 164 ГПК України зокрема (так звана «мертва норма права»), або до ілюзії (фікції) у представництві інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом подання позовної заяви, яка за умови підтвердження дійсних обставин незаконності набуття відповідачем права власності на спірне майно, проте за встановленням його добросовісності матиме наслідком (за доводами прокурора) відмову у задоволенні його ж позовних вимог.

Відповідно до ч. 11 ст. 176 ГПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Згідно з ч. 13 ст. 176 ГПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги неусунення прокурором зазначених в ухвалі від 03.02.2026 недоліків, - позовна заява Ужгородської окружної прокуратури від 02.10.2025 №07.53-107-7590ВИХ-25 (з урахуванням зміни предмету позову відповідно до заяви від 13.01.2026 за №07.53-108-342 вих-26) підлягає залишенню судом без розгляду.

Щодо забезпечення позову.

За встановленими у даній справі обставинами, Ужгородською окружною прокуратурою разом з позовною заявою подано суду заяву від 02.10.2025 про забезпечення позову, за результатами розгляду якої ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.10.2025 було її частково задоволено та постановлено:

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Бейс Інвест», іншим фізичним і юридичним особам здійснювати будь-які дії щодо відчуження, поділу, об`єднання, передачі в оренду чи на іншому праві користування земельних ділянок за кадастровими номерами :65:001:0139, площею 0,3731 га та :65:001:0140, площею 0,2043 га, розташованих по вулиці Сергія Мартина, 4 в м. Ужгороді;

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Бейс Інвест», іншим фізичним і юридичним особам здійснювати будь-які підготовчі чи будівельні роботи на земельних ділянках за кадастровими номерами :65:001:0139, площею 0,3731 га та :65:001:0140, площею 0,2043 га, розташованих по вулиці Сергія Мартина, 4 в м. Ужгороді;

- заборонити Державній інспекції архітектури та містобудування України та її територіальним структурним підрозділам, а також Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо проведення підготовчих робіт, будівництва чи реконструкції об`єктів нерухомості і введення їх в експлуатацію на земельні ділянки за кадастровими номерами :65:001:0139, площею 0,3731 га та :65:001:0140, площею 0,2043 га, розташованих по вулиці Сергія Мартина, 4 в м. Ужгороді.

- заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок за кадастровими номерами :65:001:0139, площею 0,3731 га та :65:001:0140, площею 0,2043 га, розташованих по вулиці Сергія Мартина, 4 в м. Ужгороді.

Згідно з ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги залишення без розгляду позову прокурора підлягають скасуванню в повній мірі вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.10.2025 у справі № 907/1136/25 заходи забезпечення позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно ч. 2 ст. 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

За приписами ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати, встановлюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює підстави сплати та повернення судового збору є Закон України «Про судовий збір».

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі, зокрема, залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Оскільки підставою залишення позову без розгляду є невиконання прокурором вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, то з урахуванням викладеної в п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» правової норми, сплачений прокурором за розгляд даної справи судовий збір в сумі 70 407,23 грн підлягає поверненню з Державного бюджету України за клопотанням Ужгородської окружної прокуратури.

Керуючись ст. ст. 164, 174, 176, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Ужгородської окружної прокуратури від 02.10.2025 №07.53-107-7590ВИХ-25 залишити без розгляду.

2. Скасувати вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.10.2025 у справі № 907/1136/25 заходи забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст. 254-257 ГПК України до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя Р.М. Лучко