СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Харків Справа №917/503/24(917/1617/25)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

від позивача - ліквідатора Косякевича С.О.,

від відповідача Арутюнової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 (вх.№2465П від 21.11.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 у справі №917/503/24(917/1617/25) (м. Полтава, суддя Паламарчук В.В., повне рішення складено 31.10.2025)

за позовною заявою Фермерського господарства «Солард Агрокультура», с.Висока Вакулівка, Кременчуцький район, Полтавська область, в особі ліквідатора Косякевича Сергія Олександровича, м. Київ,

до ОСОБА_1 , с. Великі Кринки, Кременчуцький район, Полтавська область,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язати повернути майно

в межах справи про банкрутство №917/503/24

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр Агро», м. Обухів, Київська область,

до Фермерського господарства «Солард Агрокультура», с.Висока Вакулівка, Кременчуцький район, Полтавська область,

про банкрутство, -

ВСТАНОВИВ:

19.08.2025 Фермерське господарство «Солард Агрокультура» в особі ліквідатора Косякевича С.О. звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою (вхід. №1679/25 від 19.08.2025) до ОСОБА_1 , відповідно до якої просив суд:

- визнати недійсним договір №5341/2022/3567587 від 23.12.2022 укладений між Фермерським господарством «Солард Агрокультура» та ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути Фермерському господарству «Солард Агрокультура» транспортний засіб VOLKSWAGEN, LT 35 (VIN: НОМЕР_1 ).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір №5341/2022/3567587 від 23.12.2022 укладений між Фермерським господарством «Солард Агрокультура» та ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Фермерському господарству «Солард Агрокультура» транспортний засіб VOLKSWAGEN, НОМЕР_2 (VIN: НОМЕР_1 ).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Солард Агрокультура» 9689,60грн - судового збору.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 по №917/503/24(917/1617/25), ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «Солард Агрокультура».

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує про те, що:

- станом на момент подачі позовної заяви та відкриття судом провадження у справі відповідач ОСОБА_1 не був власником спірного транспортного засобу, що підтверджується, на думку апелянта, листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях №31/32/09/997-аз/04-2025-998-2025 від 05.09.2025. Неврахування судом першої інстанції наданого відповідачем доказу призвело до прийняття незаконного рішення та до фактичного порушення прав і інтересів відповідача, оскільки ОСОБА_1 , на думку апелянта, не міг виступати належним відповідачем у даному спорі;

- суд першої інстанції не здійснив встановлення особи, якій фактично належить спірне майно для залучення даної особи у якості належного відповідача/співвідповідача по даній справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№2465П від 21.11.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 у справі №917/503/24(917/1617/25) залишено без руху.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№14123 від 08.12.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 26.11.2025. Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі та докази направлення копії апеляційної скарги з додатками ліквідатору Косякевичу С.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх.№2465П від 21.11.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 у справі №917/503/24(917/1617/25). Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/503/24(917/1617/25).

22.12.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/503/24(917/1617/25) (вх.№14689).

Від ліквідатора Косякевича Сергія Олександровича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 14943 від 29.12.2025), в якому останній просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 по справі №917/503/24(917/1617/25) без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у наведеній нормі строку, а тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми; судом першої інстанцій вірно зазначено, що саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою є самостійним наслідком його недійсності. Крім того, щодо аргументів ОСОБА_1 , пов`язаних з тим, що він вже не є власником транспортного засобу, який відчужений по спірному договору, арбітражний керуючий вказує на те, що Кодексом України з процедур банкрутства врегульовано питання неможливості повернення майна боржнику в натурі; у даному випадку, у зв`язку з визнанням недійсним спірного договору, ОСОБА_1 , зобов`язаний відшкодувати вартість майна грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. На думку арбітражного керуючого, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що ФГ «Солард Агрокультура» укладаючи в межах підозрілого періоду, договір купівлі-продажу транспортного засобу з заінтересованою особою ОСОБА_1 , істотно меншило розмір належних йому активів. Враховуючи встановлену приписами Кодексу України з процедур банкрутства презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання вищезазначеного договору недійсним на підставі частини другої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.01.2026 призначено апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№2465П від 21.11.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 у справі №917/503/24(917/1617/25) до розгляду на "05" лютого 2026 р. о 10:45 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Повідомлено учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. Задоволено клопотання ліквідатора Косякевича С.О. про його участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №917/503/24(917/1617/25) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів заявника. Судове засідання у справі №917/503/24(917/1617/25), яке відбудеться 05.02.2026 р. о 10:45 год, постановлено провести за участю ліквідатора Косякевича С.О. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного заявника.

Присутній представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції. Арбітражний керуючий проти доводів скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.06.2024 відкрито провадження у справі №917/503/24 про банкрутство Фермерського господарства "Солард Агрокультура" (); визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр - Агро" () до Фермерського господарства "Солард Агрокультура" () в розмірі 9 439 081,32грн (4699032,72грн. - основна заборгованість; 206 089,40грн. відсотків за користування товарним кредитом; 1 251 817,79 грн. - пені; 1 340 115,14грн. - відсотків річних; 1 566 028,90грн. - штраф, 67 973,14грн. - судові витрати по сплаті судового збору, 308 024,23грн. - судові витрати на професійну правничу допомогу), а також 30 280,00грн - судового збору, сплачених при поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство; введено процедуру розпорядження майном; розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Косякевича Сергія Олексійовича; попереднє засідання призначено на 22.08.2024.

Постановою Господарського суду Полтавської області від 14.11.2024 ФГ "Солард Агрокультура" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором ФГ "Солард Агрокультура" призначено арбітражного керуючого Косякевича Сергія Олексійовича.

На даний час провадження у справі №917/503/24 перебуває на стадії ліквідаційної процедури.

Відповідно до ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси. Майно, визначене родовими ознаками, що належить банкруту на праві володіння або користування, включається до складу ліквідаційної маси.

Під час виконання обов`язків ліквідатора банкрута, арбітражним керуючим Косякевичем С.О. встановлено, що Фермерським господарством "СОЛАРД АГРОКУЛЬТУРА" () до процедури банкрутства було відчужено три транспортних засоби, з поміж яких VOLKSWAGEN, LT 35 (VIN: НОМЕР_1 ), відчужено 23.12.2022 на користь - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).

Відчуження транспортного засобу відбулось на підставі договору від 23.12.2022 №5341/2022/3567587.

Вказані відомості надані згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Полтавській області від 15.07.2024 (10170) №31/32/ на запит арбітражного керуючого від 02.07.2024 №02-71/713. Іншим листом, на повторний запит арбітражного керуючого, надано копії відповідних договорів.

Ліквідатор ФГ "Солард Агрокультура" арбітражний керуючий Косякевич С.О. на виконання повноважень ліквідатора, відповідно до вимог ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, звернувся до Господарського суду Полтавської області в межах справи про банкрутство боржника із позовною заявою про визнання недійсним укладеного боржником правочину - договору купівлі-продажу №5341/2022/3567587 від 23.12.2022 та застосування наслідків недійсності цього правочину.

23.12.2022 між фермерським господарством "Солард Агрокультура" (боржник у справі про банкрутство), в особі ОСОБА_3 , який діяв на підставі доручення продавця та ОСОБА_1 (покупець за договором) укладено Договір купівлі-продажу №5341/2022/3567587 транспортного засобу VOLKSWAGEN, LT 35, 2006 року випуску, білого кольору; VIN: НОМЕР_1 .

За умовами вказаного Договору, ціна транспортного засобу складала 122 462,00грн.

За твердженням ліквідатора, за результатами проведеного аналізу договору, за яким відбулось відчуження транспортного засобу, було встановлено, що:

- вартість його відчуження є значно нижчою ринкової;

- розрахунок за договором не проведено (безоплатне відчуження майна);

- боржник уклав договір із заінтересованою особою: відповідач - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) є батьком керівника і власника банкрута - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Разом з тим, ліквідатор вказує на те, що спірний правочин було вчинено не з метою отримання боржником, як продавцем, грошових коштів за наявне майно та їх використання з правомірною метою, зокрема - здійснення розрахунків з кредитором, а мав на меті позбавлення власності товариства. Вказаний правочин призвів до значних фінансових втрат, неможливості погашення кредиторської заборгованості боржника та його банкрутства.

Ліквідатором була направлена відповідачу претензія (листом від 24.12.2024 №71-1224/1284) щодо повернення майна та надання документів, яка була залишена відповідачем без реагування.

Крім того, ліквідатор зазначає, що договір, на підставі якого відбулось відчуження майна, керівником банкрута - не передавався.

Як встановлено судом першої інстанції на дату укладення договору боржника - ФГ "Солард Агрокультура" була наявна заборгованість перед ТОВ "СПЕКТР-АГРО" за фінансовою аграрною розпискою від 10.01.2022 та договором поставки №57/21-САТ від 04.02.2021, що підтверджено ухвалами Господарського суду Полтавської області від 27.06.2023 по справі №917/111/23 та від 30.05.2023 по справі №917/112/23.

Крім того, договір купівлі-продажу укладений боржником із заінтересованою особою в розумінні статті 1 КУзПБ - ОСОБА_1 , який являється батьком керівника ФГ "Солард Агрокультура" ОСОБА_5 .

Наведені обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

За результатом розгляду позовної заяви судом першої інстанції прийнято рішення, яким позов задоволено повністю, визнано недійсним спірний договір та зобов`язано відповідача повернути транспортний засіб.

Суд мотивував рішення тим, що у процедурі банкрутства застосовуються спеціальні підстави оспорювання правочинів (ст. 42 КУзПБ) на додаток до норм ЦК України, з урахуванням принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відчуження боржником майна у «підозрілий період» на користь заінтересованої особи, яке істотно зменшує активи та шкодить кредиторам, має ознаки фраудаторного правочину і є підставою для визнання його недійсним за ч. 2 ст. 42 КУзПБ, із застосуванням наслідків, передбачених ч. 3 ст. 42 КУзПБ (повернення майна до ліквідаційної маси або відшкодування вартості).

Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ФГ «Солард Агрокультура» в особі ліквідатора Косякевича С.О. звернулося до суду першої інстанції з даним позовом, посилаючись на ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. Встановлення наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 23.12.2022 недійсним, укладеного між ФГ "Солард Агрокультура" та ОСОБА_1 , судом першої інстанції здійснювалося саме на підставі ст. 42 КУзПБ.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись з вимогами про визнання недійсним правочину, заявник згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КУзПБ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно ч. 2 ч. 1 ст. 42 КУзПБ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

Таким чином, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Наслідки визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною 1 або 2 статті 42 КУзПБ, визначені частиною 3 зазначеної статті, згідно з якою сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Положення наведеної статті КУзПБ кореспондуються з однією з основоположних засад цивільного законодавства - добросовісністю, зокрема, закріпленою в пункті 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною 3 статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич або близька особа боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні за змістом висновки, зокрема, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20.

На відміну від вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, законодавство про банкрутство (стаття 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

З огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальних, установлених Цивільним кодексом України, підстав для визнання правочинів недійсними. Тобто ці норми передбачають додаткові, спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом, та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство.

Нормами Цивільного кодексу та Кодексу про банкрутство визначено підстави визнання недійсними договорів та саме правочинів боржника.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, нормами Кодексу про банкрутство встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Кодексі про банкрутство строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведених норм.

Таким чином, підлягають перевірці судом обставини укладення оспорюваного договору на наявність ознаки, визначеної ст. 42 Кодексу про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату укладення договору боржника - ФГ "Солард Агрокультура" була наявна заборгованість перед ТОВ "СПЕКТР-АГРО" за фінансовою аграрною розпискою від 10.01.2022 та договором поставки №57/21-САТ від 04.02.2021, що підтверджено ухвалами Господарського суду Полтавської області від 27.06.2023 по справі №917/111/23 та від 30.05.2023 по справі №917/112/23.

Крім того, договір купівлі-продажу укладений боржником із заінтересованою особою в розумінні статті 1 КУзПБ - ОСОБА_1 , який являється батьком керівника ФГ "Солард Агрокультура" ОСОБА_5 .

Згідно ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими. Для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому значенні, як і заінтересовані особи стосовно боржника. Кредитор є заінтересованим стосовно боржника також у разі, якщо він протягом шести місяців до дати відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або процедури превентивної реструктуризації прямо чи опосередковано набув право вимоги до боржника від кредитора, заінтересованого стосовно боржника.

Частиною другою статті 42 КУзПБ визначено окремі, самостійні підстави для визнання недійсними відповідних правочинів, а саме: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Тобто, саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою є самостійним наслідком його недійсності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.04.2024 у справі №910/5477/23.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що ФГ «Солард Агрокультура» укладаючи 23.12.2022, тобто в межах так званого підозрілого періоду, договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN, LT 35 (VIN: НОМЕР_1 ) з заінтересованою особою ОСОБА_1 , істотно зменшило розмір належних йому активів, а також враховуючи встановлену приписами Кодексу України з процедур банкрутства презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання вищезазначеного договору недійсним на підставі частини другої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Щодо доводів апелянта про те, що станом на момент подачі позовної заяви та відкриття судом провадження у справі відповідач ОСОБА_1 не був власником спірного транспортного засобу, що підтверджується, на думку апелянта, листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях №31/32/09/997-аз/04-2025-998-2025 від 05.09.2025 та неврахування судом першої інстанції вказаного доказу при прийнятті рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, вказав, що відповідач заперечуючи проти позову, посилається на те, що станом на 01.08.2025 за ОСОБА_1 транспортний засіб не зареєстрований, проте будь-яких інших доводів на спростування аргументів, викладених у позовній заяві, відповідачем у відзиві не наведено.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У матеріалах справи міститься копія листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях №31/32/09/997-аз/04-2025-998-2025 від 05.09.2025, відповідно до якого згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль VOLKSWAGEN, LT 35, з зазначеним номером VIN, станом на 01.08.2025 за громадянином ОСОБА_1 не був зареєстрований.

Водночас, відомості щодо відсутності реєстрації права власності на спірний автомобіль за ОСОБА_1 на будь-яку іншу дату, зокрема на дату укладення спірного правочину 23.12.2022, у матеріалах справи не містяться.

При цьому, колегія суддів зазначає, що як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації.

Крім того, за загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна, є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір, його сторони можуть самі визначити (у договорі) момент виникнення права власності на рухому річ. Правила ч. 4 ст. 334 ЦК України (щодо державної реєстрації права) застосовуються до нерухомих речей.

Так, у матеріалах справи міститься копія Договору купівлі-продажу №5341/2022/3567587 транспортного засобу VOLKSWAGEN, LTя 35, укладеного між Фермерським господарством «Солард Агрокультура» та ОСОБА_1 23.12.2022.

Відповідно до пункту 2.2. вказаного договору право власності на Транспортний засіб переходить до Покупця з моменту підписання даного Договору.

Як вбачається з вказаного договору, він підписаний сторонами 23.12.2022.

Відтак, 23.12.2022 до ОСОБА_1 відповідно по пункту 2.2. договору перейшло право власності на транспортний засіб VOLKSWAGEN, LT 35 в силу його положень.

При цьому, у спірному договорі зазначено, що цей Договір оформлений та підписаний Сторонами в сервісному центрі 5341 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавська № 5341/2022/3567587 в присутності адміністратора ОСОБА_6 , який перевірив відповідність інформації внесеної до цього Договору документами, які надані Сторонами Договору.

За таких обставин доводи апелянта про відсутність у ОСОБА_1 права власності на спірний транспортний засіб станом на момент звернення з позовом ґрунтуються виключно на даних про його державну реєстрацію та не спростовують встановленого судом факту набуття відповідачем права власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2022. Відтак, посилання апелянта на лист Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС не є належним та достатнім доказом відсутності у відповідача права власності на спірне майно, а тому обґрунтовано не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Тобто Кодексом України з процедур банкрутства врегульовано питання неможливості повернення майна боржнику в натурі.

Враховуючи, що при недійсності правочину повернення отриманого стороною (одна із сторін здійснила його виконання) за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину, задоволенню підлягає вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Фермерському господарству "Солард Агрокультура" транспортний засіб VOLKSWAGEN, НОМЕР_2 (VIN: НОМЕР_1 ).

Отже, вказане вище, спростовує доводи апелянта, що він є неналежним відповідачем у справі про визнання правочину недійсним у порядку ст. 42 КУзПБ та зобов`язання повернути майно.

З урахуванням викладеного вище, обставин справи, предмету та підстав позову, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав щодо розгляду судом першої інстанції питання стосовно залучення належного, на думку скаржника, відповідача/співвідповідача, а отже суд апеляційної інстанції і не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права стосовно незалучення до судового процесу інших осіб.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 28.10.2025 у справі №917/503/24(917/1617/25) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.02.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя П.В. Тихий

Суддя В.С. Хачатрян