УХВАЛА

18 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 904/5331/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Перадзе Романа Тарієловича

до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про усунення перешкод у користуванні банківським рахунком

ВСТАНОВИВ

Верховний Суд ухвалою від 23.12.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ «Приватбанк», відповідач) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

Фізична особа-підприємець Перадзе Роман Тарієлович (далі - ФОП Перадзе Р.Т., позивач) звернувся до суду з позовом до АТ «Приватбанк» про усунення перешкод у користуванні банківським рахунком шляхом зняття арешту з коштів на рахунку.

Позов мотивований тим, що 16.12.2019 державний виконавець в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 виніс постанову про зняття арешту з грошових коштів, які містяться на рахунках боржника ФОП Перадзе Р.Т. Постанова про зняття арешту з грошових коштів позивача на рахунку, відкритому в АТ «Приватбанк», державний виконавець направив відповідачу у встановленому законом порядку (через автоматизовану систему виконавчого провадження), проте така постанова не виконана останнім без наявності законних підстав для цього.

Господарський суд м. Києва рішенням від 04.06.2025, яке залишив без змін Північний апеляційний господарський суд постановою від 08.09.2025, позов задовольнив. Зобов`язав АТ «Приватбанк» усунути перешкоди в користуванні ФОП Перадзе Р.Т. банківським рахунком № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» шляхом зняття арешту з коштів на рахунку.

Суди обох інстанцій виходили з того, що АТ «Приватбанк» є суб`єктом правовідносин, врегульованих Порядком автоматизованого арешту коштів/електронних грошей боржників на рахунках/електронних гаманцях, відкритих надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, емітентами електронних грошей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2019 № 1203/5, та взаємодіє з державними виконавцями в електронному вигляді інформаційно-комунікаційними засобами із застосуванням засобів технічного та криптографічного захисту інформації. Тому винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з коштів за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження та накладення на неї кваліфікованого електронного підпису виконавця є достатнім для прийняття до виконання такої постанови банком. Отже, перебування грошових коштів позивача під арештом, незважаючи на винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з коштів, є порушенням прав ФОП Перадзе Р.Т. на розпорядження належним йому майном.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що позивач не має підстав для звернення до суду із заявою про зняття арешту з майна в порядку судового контролю з виконанням судового рішення, оскільки арешт на грошові кошти позивача накладався не судом та був знятий постановою державного виконавця від 16.12.2019.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

За доводами скаржника суди не врахували висновки Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 у справі №607/3894/17 стосовно того, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з метою зняття арешту з майна, оскільки законом для нього встановлений інший порядок вирішення цього питання - шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII ЦПК України. Арешт на майно позивача, накладений державним виконавцем в межах виконавчого провадження, не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватись за скаргою на дії виконавця, поданою у порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

На предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Проаналізувавши висновки, що викладені у постанові Верховного Суду у справі, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

У справі № 607/3894/17 (постанова від 26.09.2019), на яку посилається скаржник, розглядався позов фізичної особи - боржника у виконавчому провадженні до банку - стягувача у цьому ж провадженні про зняття арешту з майна позивача, накладеного в межах цього виконавчого провадження. Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в позові з посиланням на те, що арешт майна позивача не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органу державної виконавчої служби. Тому заява позивача (боржника) про звільнення майна з-під арешту має розглядатися за правилами розділу VII ЦПК України.

Натомість у справі, що переглядається, арешт коштів на рахунку боржника (позивача у справі) був знятий за постановою державного виконавця у межах виконавчого провадження, стороною якого банк (відповідач у справі) не являється, а порушення прав позивача відбулося внаслідок невиконання АТ «Приватбанк» постанови державного виконавця про зняття арешту з коштів на рахунку позивача, відкритого в цій банківській установі.

Таким чином правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначеній скаржником постанові Верховного Суду, є істотно відмінні за нормативно-правовим регулюванням, фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведеній до порівняння постанові Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.

Відтак визначений скаржником виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі № 904/5331/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.