ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року Справа №906/1317/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Бучинська Г.Б.,

суддя Петухов М.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2025 (суддя Соловей Л.А.)

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уютспецбуд"

про стягнення 88 010,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.11.2025 позов задоволено частково. Зменшено суму пені 88010,00 грн на 50% - до 44005,00грн. Стягнуто з ТОВ "Уютспецбуд" на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" 44005,00 грн пені та 2422,40 грн витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, враховуючи погоджений сторонами строк поставки товару, визначений у Специфікації, що є додатком № 1 до державного контракту № 24-437-VDK-25 від 25.04.2025, а саме до 20.05.2025, а також приймаючи до уваги відсутність доказів здійснення поставки у зазначений строк, дійшов висновку, що поставка товару була здійснена відповідачем з порушенням встановленого договором кінцевого строку поставки.

Таким чином, з урахуванням положень ст.549, 551, 610, 611 ЦК України, п.7.2 державного контракту, господарський суд, здійснивши власний розрахунок пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, нарахованої за період з 21.05.2025 по 15.06.2025 на суму несвоєчасно поставленого товару в розмірі 3385000,00 грн, встановив, що обґрунтованим є розмір пені у сумі 88010,00 грн, який і заявлено позивачем до стягнення.

Водночас, хоча позивачем як кінцеву дату нарахування пені зазначено 16.06.2025, фактично її нарахування здійснено по 15.06.2025. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом із тим, розглядаючи клопотання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції врахував високий ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання, нетривалий строк поставки товару відповідно до умов державного контракту, а також те, що попередня закупівля товару здійснювалася в іноземних контрагентів за кошти відповідача.

З огляду на викладене, суд з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, та виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку про зменшення розміру пені, заявленої позивачем до стягнення на 50%, тобто до 44 005,00 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Також просить оскаржуване рішення скасувати в частині невірного розподілу судових витрат.

Апелянт, зокрема, вказує, що виконавець всупереч умовам контракту, поставив 10 комплексів 16.06.2025, хоча взяв на себе обов`язок поставити товар до 20.05.2025, чим ТОВ "Уютспецбуд" допустило порушення строку поставки товару.

Відтак, позивач вважає, що сума пені, що підлягає стягненню з відповідача не є надмірною, а покликана лише стимулювати боржника до належної поведінки, має саме компенсаційний характер та запобігатиме порушенню зобов`язань в майбутньому.

Зауважує, що у контракті сторони погодили, в тому числі, умови та підстави, за яких настає відповідальність у разі порушення зобов`язання, а тому зменшення судом розміру пені є порушенням норм матеріального права, що має наслідком скасування рішення у відповідній частині та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю. Окрім того, таке зменшення є порушенням балансу інтересів сторін та, фактично нівелює мету існування неустойки.

Скаржник вважає, що відповідачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено виключних обставин, на підставі яких законна, арифметично вірна розрахована неустойка, підлягла б зменшенню. Між іншим, сама по собі поведінка відповідача, яка свідчить про вжиття ним заходів до виконання зобов`язання, не має жодного значення при виникненні права на неустойку, а отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Також зазначає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення пені за порушення строків виконання договірних зобов`язань, оскільки контракт укладений не з комерційним інтересом, а для використання товару безпосередньо Збройними Силами України по захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України під час дії особливого періоду та в умовах правового режиму воєнного стану.

Окрім того, звертає увагу, що при подачі позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 3028,00 грн, тобто мінімальну граничну суму, що є не меншою 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відповідності до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір". В той же час, суд першої інстанції стягнув витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2422,40 грн, не навівши при цьому жодних обґрунтувань для зменшення сплаченого позивачем судового збору.

У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що чинне законодавство України при визначенні підстав для зменшення суми зобов`язання не робить винятків щодо того якого характеру є зобов`язання: комерційне/некомерційне тощо, що спростовує доводи апелянта. Зменшення неустойки є правом суду (дискреційним повноваженням), яке має бути застосоване судом з врахуванням обставин справи, що відносяться до відповідача. Таке питання вирішується судом згідно ст.86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зауважує, що позивачем у пред`явленому позові та під час розгляду справи в суді не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок нетривалого прострочення виконання зобов`язань було завдано збитків. Крім того, відповідач виконав у повному обсязі зобов`язання за контрактом.

Відповідач вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було вірно враховано усі обставини справи, а тому просить апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенції оборонних закупівель" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2025 - без змін.

Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2025 у справі №906/1317/25 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.04.2025 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Уютспецбуд" (постачальник) укладено державний контракт №24-437-VDK-25 на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони (а.с.8-19), за умовами п.1.1. якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та в специфікації товарів (додаток 1 до контракту) для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом. Комплектність товару наведено в додатку 2 до контракту.

Відповідно до п.2.2. державного контракту, загальна вартість (ціна) товару за цим контрактом становить 3 385 000,00 грн. Сторони визнають та підтверджують, що згідно з пп.5 п.32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України операції з постачання товару за цим контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Згідно п.2.3. державного контракту, сторони визнають та підтверджують, що вартість (ціна) товару за цим контрактом після його укладання не переглядається, окрім випадків, прямо передбачених законодавством України та цим контрактом.

Істотні умови цього контракту не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, визначених пунктом 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (із змінами).

Оплата замовником поставленого товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця по факту поставки товару впродовж 15 (п`ятнадцяти) банківських днів шляхом подання платіжної інструкції до ДКСУ, а у разі відсутності відповідного бюджетного фінансування - протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати його надходження (п.2.6. державного контракту).

За умовами п.3.4. державного контракту, датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару за контрактом.

Пунктом 4.1. державного контракту передбачено, що виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеному в специфікації.

При цьому, згідно п.4.2. державного контракту, в обґрунтованих випадках сторони мають право коригувати строк поставки і приймання товару не пізніше ніж за 5 (п`ять) календарних днів до закінчення строку дії контракту шляхом внесення змін до цього контракту на підставі письмового звернення виконавця, яке виконавець повинен надати не пізніше ніж за 10 (десять) календарних днів до дати поставки товару, зазначеної в специфікації з обґрунтуванням та наданням документального підтвердження настання такого випадку відповідно вимог розділу 7 цього контракту.

У відповідності до п.7.2. державного контракту, у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожним день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості.

Контракт набирає чинності з дати його укладання та діє до 31 серпня 2025 року, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - протягом гарантійного строку товару (п.11.1. державного контракту).

Додатком №1 до державного контракту №24-437-VDK-25 від 25.04.2025 є специфікація у якій сторонами погоджено найменування товару, його кількість - 10 комплектів та загальну вартість, яка складає 3 385 000,00 грн, а також строк поставки товару до 20.05.2025 (а.с.19 на звороті).

У зв`язку з непоставкою відповідачем товару у встановлений строк, позивач направив відповідачу претензію №11/2-9400 від 23.05.2025 у якій, посилаючись на прострочення строків поставки товару, нарахував пеню за період з 21.05.2025 до 23.05.2025 у розмірі 10155,00 грн, яку просив сплатити на відповідний рахунок протягом п`яти робочих днів з моменту отримання претензії (а.с.24-26).

Відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату №32 від 16.06.2025 на 10 комплектів товару, обумовленого у специфікації, на загальну суму 3 385 000,00 грн (а.с.23 на звороті).

На підставі видаткової накладної №32 від 16.06.2025 відповідачем поставлено позивачу товар у кількості 10 комплектів на загальну суму 3 385 000,00 грн (а.с.23).

16.06.2025 між сторонами підписано акт приймання-передачі товару за державним контрактом №24-437-VDK-25 від 25.04.2025, у кількості 10 комплектів на загальну суму 3385000,00 грн (а.с.22).

У зв`язку з несвоєчасною поставкою товару, позивач направив відповідачу претензію від 28.07.2025, у якій нарахував відповідачу 88010,00 грн пені за несвоєчасну поставку товару, згідно з умовами державного контракту (а.с.27-29).

Враховуючи відсутність відповіді ТОВ "Уютспецбуд" на вказану претензію та відповідно несплату пені у добровільному порядку, Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" звернулось з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини сторін виникли на підставі державного контракту №24-437-VDK-25 на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони від 25.04.2025, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Враховуючи презумпцію правомірності правочину, передбачену ст.204 ЦК України, яка не спростована жодною стороною, та відповідно відсутність обставин визнання недійсним договору, державний контракт №24-437-VDK-25 на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони від 25.04.2025 вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст. 11, 202, 509 ЦК України.

Згідно із ч. 1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст.530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1. державного контракту передбачено, що виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеному в специфікації.

Судами встановлено, що у специфікації, яка є додатком №1 до державного контракту №24-437-VDK-25 від 25.04.2025, сторонами погоджено найменування товару, кількість - 10 комплектів та загальну вартість, яка складає 3 385 000,00 грн, а також строк поставки товару до 20.05.2025.

Будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні ст.76, 77 ГПК України на підтвердження поставки ТОВ "Уютспецбуд" товару у строк до 20.05.2025 відповідачем суду не надано.

Разом з тим, 16.06.2025 між сторонами підписано акт приймання-передачі товару за державним контрактом №24-438-VDK-25 від 25.04.2025, у кількості 10 комплектів на загальну суму 3 385 000,00 грн на підставі видаткової накладної №32 від 16.06.2025.

З огляду на викладене, поставка товару здійснена відповідачем з порушенням визначеного договором кінцевого строку поставки.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1, 2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.2. державного контракту сторони погодили, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожним день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок заявленої до стягнення пені з урахуванням періоду з 21.05.2025 по 16.06.2025, дійшла висновку про правильність висновку суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлення позивачем до стягнення пені у сумі 88010,00 грн. При цьому, незважаючи на зазначення позивачем кінцевою датою нарахування пені 16.06.2025, фактичне нарахування здійснено по 15.06.2025.

Разом з тим, оцінюючи висновки господарського суду про наявність підстав для зменшення суми пені, що підлягає стягненню, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Згідно мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо покладений непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При цьому, слід зазначити, що в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, відповідно вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів ст.86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду.

Реалізовуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст.551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст.3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст.86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 02.03.2023 у справі №905/1409/21, від 23.11.2023 у справі №917/991/22).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція наведена постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 916/880/20.

Однак, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру пені, суд першої інстанції обґрунтовано врахував високий ступінь виконання ТОВ "Уютспецбуд" основного зобов`язання, оскільки відповідач у повному обсязі виконав зобов`язання з поставки 10 комплектів обумовленого товару, допустивши при цьому незначне прострочення строку поставки тривалістю 26 днів.

При цьому, специфікацією до державного контракту №24-437-VDK-25 від 25.04.2025 відповідачу було встановлено нетривалий строк поставки товару - до 20.05.2025, тобто менш ніж один місяць, з урахуванням того, що обумовлений товар постачався з-за кордону.

Згідно п.2.6 державного контракту, оплата позивачем товару здійснюється по факту його поставки впродовж 15 банківських днів, а у разі відсутності бюджетного фінансування - протягом 5 банківських днів з дати його надходження.

Таким чином, умови державного контракту передбачали здійснення оплати за товар виключно після його фактичної поставки, у зв`язку з чим відповідач був змушений здійснювати попередню закупівлю товару у іноземних контрагентів за рахунок власних коштів.

Колегія суддів вважає, що сукупність наведених обставин свідчить про те, що виконання відповідачем зобов`язань відбувалося в умовах обмежених фінансових і часових можливостей, що обґрунтовано враховано господарським судом при оцінці причин прострочення виконавцем строку поставки.

Як вбачається з Наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України №Н-239/24-00 від 29.05.2025, ТОВ "Уютспецбуд" визначено таким, що відповідає критеріям, зазначеним у пп.4, 5 і абз.3 пп.6 п.2 Критеріїв та порядку, за якими здійснюється визначення підприємств, установ та організацій, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а також критично важливими для забезпечення потреб Збройних Сил, інших військових формувань в особливий період, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 №76 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2024 №650). Пунктом 4 даного Наказу Товариство визнано критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (а.с.95).

З урахуванням наведених обставин апеляційний суд враховує, що ТОВ "Уютспецбуд" віднесене до суб`єктів, діяльність яких є критично важливою для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. Стягнення з відповідача штрафних санкцій у заявленому розмірі може негативно вплинути на виконання ним інших договірних зобов`язань, що здійснюються із залученням власних коштів, та, з огляду на характер таких зобов`язань, створити ризики для належного забезпечення інтересів держави у сфері обороноздатності.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги принципи справедливості, добросовісності та розумності, встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про застосування дискреційних повноважень щодо зменшення розміру пені, наданих ст.551 ЦК України, та вважає справедливою, доцільною, обґрунтованою та такою, що цілком відповідає принципу верховенства права, необхідність зменшення розміру пені на 50% у даній справі, що є співмірним у контексті балансу інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін спору.

Із урахуванням зменшення розміру пені на 50%, та зважаючи на те, що судом визнано обґрунтованим нарахування пені в сумі 88010,00 грн, стягненню з відповідача підлягає пеня в сумі 44005,00 грн.

Апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що зменшення розміру штрафних санкцій на 98%, як цього просив відповідач у відповідному клопотанні, нівелюватиме саме значення пені як компенсації за порушення строку виконання зобов`язання та порушуватиме справедливий баланс інтересів сторін у спірних правовідносинах (подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 15.06.2022 у справі №922/2141/21).

Таким чином, в межах розгляду даної справи, як і господарським судом першої інстанції, так і апеляційним судом, було враховано баланс інтересів сторін, та здійснено висновок про зменшення розміру пені саме на 50%, чим дотримано мету існування та застосування неустойки, зокрема, щодо стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, та застосовано дискреційні повноваження саме щодо зменшення розміру санкцій, а не звільнення від їх сплати.

При цьому, відхиляючи аргументи Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель", суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Щодо доводів апелянта про неправомірне зменшення розміру судового збору за розгляд позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Розмір судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви до господарського суду визначено Законом України "Про судовий збір".

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 3 028,00 грн.

Таким чином, при подачі позовної заяви позивачу належало сплатити 3028,00 грн (88010,00 грн * 1,5%) з урахуванням положень статті 4 Закону України "Про судовий збір" щодо мінімального розміру судового збору, що підлягає сплаті.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що ч. 3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки позовну заяву подано засобами електронного зв`язку в електронній формі через підсистему ЄСІКС "Електронний суд", що є підставою для застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", розмір судового збору, який необхідно було сплатити скаржнику за подання позовної заяви у даній справі становить 2422,40 грн (3028,00 грн * 0,8).

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір у більшому розмірі за подання позовної заяви (3028,00 грн згідно платіжної інструкції №691 від 26.09.2025), що може бути підставою для звернення до суду з заявою про відшкодування з Державного бюджету надміру сплаченого судового збору. Вказані суми надмірно сплаченого судового збору не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги про неправильний розподіл судового збору між сторонами за результатами вирішення спору по суті.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2025 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" задоволенню не підлягає.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.11.2025 у справі №906/1317/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.