ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2026 р. Справа№ 910/10333/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Корнейчук О.Л.;

від відповідачів: 1. Харченко К.І., Сівовна Ю.В.;

2. Шепіль О.В.;

за апеляційною скаргою Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025, повний текст рішення складено 22.09.2025

у справі № 910/10333/24 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Монсанто Насіння"

2) Приватного акціонерного товариства "Зернопродукт МХП"

про визнання недійсним договору

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішень господарських судів

Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монсанто Насіння" та Приватного акціонерного товариства "Зернопродукт МХП" про визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням, Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження у справі №910/10333/24. Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 скасувати. Постановити нове рішення, яким позовну заяву Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монсанто Насіння», Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» про визнання договору недійсним задовольнити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що плата по договору повністю залежить від кількості гектар що були використані для отримання врожаю ТОВ «Монсанто Насіння», що також підтверджується актами наданих послуг, розрахованих від кількості одиниць - гектар. До перевірки наданий акт надання послуг від 01 листопада 2023 року №1532 згідно якого ціна послуги розраховується від кількості гектарів. Згідно калькуляція оплати за вирощування сирого насіння згідно договору №DIR S3 від 21.03.2023 загальна ціна послуги також розраховується від ціни на гектар фактичної виробничої площі (грн/га).

Скаржник зазначає, що проведеною перевіркою встановлено, що надані ПрАТ «Зернопродукт МХП» та іншими сільськогосподарськими товаровиробниками по укладеним договорам надання послуг вирощування насіння за типом Модель 1 на власних, орендованих (суборендованих) земельних ділянках послуги по обробці, поліпшенню, внесенню добрив, гербіцидів, зрошення, сортові та видові прополки, ручне видалення волотей, включаючи очищення після механічного видалення волотей (лише кукурудза), перезбиральне осушення/валкування тощо, не може бути використано ТОВ «Монсанто Насіння» () у власній господарській діяльності чим порушено пункт 187.1. статті 187, пункт 198.5 статті 198 пункт 200.1 та 200.4, статті.200, пункт 201.1, 201.7, та 201.10 статті 201 ПК України.

Також скаржник зазначає, що право на формування податкового кредиту у платника податку виникає лише за умови фактичного придбання, зокрема, товарів (робіт, послуг), витрати з придбання яких відносяться, до складу податкового кредиту та підтверджуються первинними документами, тобто документами, які складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що зміст апеляційної скарги зводиться до незгоди позивача з оскаржуваним рішенням і до повторення основних аргументів і доводів позовної заяви. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими. Вони не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Перший відповідач зазначає, що позивач не є стороною оспорюваного договору виробництва насіння і не обґрунтував порушення вказаним договором його прав та/або законних інтересів на дату його укладення першим та другим відповідачами. У позивача відсутні порушені права та інтереси внаслідок укладення оспорюваного договору виробництва насіння, а тому визнання недійсним договору виробництва насіння не відновить такі права та інтереси позивача.

Перший відповідач вказує на те, що для встановлення судом факту укладення договору з метою несплати податків, тобто проти інтересів держави і суспільства, має бути встановлено умисел на укладення договору саме з такою метою (постанова КГС ВС від 19.07.2023 р. № 320/11167/21). Більше того, у постанові від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 КГС ВС зазначив, що виникнення обов`язку у податкового органу відшкодувати ПДВ не є підставою для визнання договору недійсним і не може свідчити про наявність порушеного майнового права чи інтересу. З огляду на зазначене, варто відмітити, що ані позовна заява, ані відповідь на відзив, ані апеляційна скарга не містить жодних належних та допустимих доказів з боку позивача, які б підтверджували укладення оспорюваного договору виробництва насіння з метою ухилення першим відповідачем від сплати податків або необґрунтованого отримання сторонами певних податкових пільг (переваг). При цьому, слід відмітити, що в якості доказу нібито порушення норм податкового права позивач надав до суду першої інстанції виключно копію акту перевірки. Висновки акту перевірки, які позивач використав в якості аргументів під час звернення до суду у справі № 910/10333/24 із позовом, не є остаточними та не є доведеними позивачем, з огляду на що, акт перевірки не є належним та допустимим доказом нібито порушення першим відповідачем норм податкового законодавства.

На думку першого відповідача, оспорюваний договір виробництва насіння не призвів і не міг призвести до таких наслідків або будь-яких інших наслідків, що шкодять інтересам держави чи суспільства. Проте, у даній судовій справі в рамках господарського судочинства суд першої інстанції не повинен оцінювати дотримання першим відповідачем вимог податкового законодавства та правомірність висновків позивача, наведених в акті перевірки, оскільки така оцінка виходить за межі предмета спору та предметної юрисдикції господарського суду в цілому (ст. 20 ГПК України). Крім того, наголосимо, що перший відповідач/його посадові особи не притягалися до фінансової або кримінальної відповідальності за фактом податкових правопорушень, про які зазначено в акті перевірки, тому, твердження позивача про невідповідність договору виробництва насіння інтересам держави та суспільства, укладення його метою ухилення від оподаткування і відповідно його недійсність на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим.

Також перший відповідач вказує на те, що позивач звернувся до суду першої інстанції про визнання договору виробництва насіння недійсним після його фактичного виконання першим та другим відповідачами, а виконання договору виробництва насіння було здійснено в рамках господарської діяльності та бізнес-моделі першого відповідача, які не суперечать законодавству України. Перший відповідач дійсно не має у власності чи оренді земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Водночас, перший відповідач залучає до процесу вирощування насіння підрядників, зокрема другого відповідача, які мають у власності або користуванні земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

Перший відповідач відзначає, що право власності на батьківське насіння, надане другому відповідачу для вирощування, посіви, а також зібраний урожай насіння не переходить до першого відповідача в рамках договору виробництва насіння. Право власності на таке батьківське насіння/посіви/урожай насіння залишається у першого відповідача протягом всього часу його вирощування та до моменту його реалізації покупцям як сертифікованого насіння. Також варто звернути увагу, що відсутність у першого відповідача земельних ділянок сільськогосподарського призначення як складової частини бізнес-моделі зумовлено тим, що необхідні першому відповідачу земельні ділянки вже знаходяться в оренді. При цьому, досить часто право орендарів передати земельну ділянку в суборенду не передбачено такими договорами. Крім того, кукурудза не може висіватися на одному і тому ж полі декілька років підряд, оскільки при постійному висіві на одних і тих же полях розвиваються хвороби кукурудзи та шкідники.

Перший відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача про те, що договір виробництва є змішаним договором з елементами договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність, оскільки відповідно до п. 4.1 договору виробництва насіння батьківське насіння, посіви та урожай насіння «сирого» (в качанах) є власністю першого відповідача, то другий відповідач не здійснює постачання урожаю насіння «сирого» (в качанах) на користь першого відповідача в розумінні п. 14.1.191 ПК України, що в свою чергу спростовує посилання позивача на п. 14.1.235 ПК України як на підставу для висновку про нібито порушення першим відповідачем норм податкового законодавства.

Так, перший відповідач стверджує, що на відміну від обставин справи № 918/335/17 перший відповідач не є власником земельних ділянок, а залучений ним в якості підрядника другий відповідач має у власності та/або володіє на умовах оренди/суборенди земельними ділянками сільськогосподарського призначення і використовував їх для виробництва/вирощування насіння, власником якого був і залишається саме перший відповідач, як узгоджено сторонами в оспорюваному договорі.

Другий відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів апеляційної скарги, вказав на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, порушення прав чи інтересів позивача не доведено. Позивач не є стороною оспорюваного договору виробництва насіння і не обґрунтував порушення вказаним договором його прав та/або законних інтересів на дату його укладення першим та другим відповідачами, отже, у позивача відсутні порушені права та інтереси внаслідок укладення оспорюваного договору виробництва насіння, а тому визнання недійсним договору виробництва насіння не відновить такі права та інтереси позивача.

Другий відповідач вказує на те, що для встановлення судом факту укладення договору з метою несплати податків, тобто проти інтересів держави і суспільства, має бути встановлено умисел на укладення договору саме з такою метою (постанова КГС ВС від 19.07.2023 № 320/11167/21). Більше того, у постанові від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 КГС ВС зазначив, що виникнення обов`язку у податкового органу відшкодувати ПДВ не є підставою для визнання договору недійсним і не може свідчити про наявність порушеного майнового права чи інтересу. Однак, ані позовна заява, ані відповідь на відзив, ані апеляційна скарга не містить жодних належних та допустимих доказів з боку позивача, які б підтверджували укладення оспорюваного договору виробництва насіння з метою ухилення першим відповідачем від сплати податків або необґрунтованого отримання сторонами певних податкових пільг (переваг).

Також, другий відповідач вказує на те, що висновки акту перевірки, які позивач використав в якості аргументів під час звернення до Суду у справі № 910/10333/24 із позовом, не є остаточними та не є доведеними позивачем. З огляду на це, акт перевірки не є належним та допустимим доказом нібито порушення першим відповідачем норм податкового законодавства. Більше того, наказом від 19.08.2024 № 402/ж1 (копія міститься у матеріалах справи) позивач розпочав позапланову перевірку першого відповідача з 24.09.2024, а наказом від 25.09.2024 № 461/ж1 (копія міститься у матеріалах справи) позивач зупинив проведення вказаної перевірки першого відповідача з 25.09.2024 до завершення розгляду справи № 910/10333/24 та інших судових справ, які пов`язані з предметом перевірки. Отже, твердження позивача про нібито порушення першим відповідачем норм податкового законодавства як підстава для визнання недійсним поговору виробництва насіння, укладеного між першим та другим відповідачами, наразі не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а ґрунтується виключно на припущеннях та фіскальному тлумаченні позивачем норм податкового законодавства.

Другий відповідач зазначає, що оспорюваний договір виробництва насіння не призвів і не міг призвести до таких наслідків або будь-яких інших наслідків, що шкодять інтересам держави чи суспільства. Проте, у даній судовій справі в рамках господарського судочинства Суд першої інстанції не повинен оцінювати дотримання першим відповідачем вимог податкового законодавства та правомірність висновків позивача, наведених в Акті перевірки, оскільки така оцінка виходить за межі предмета спору та предметної юрисдикції господарського суду в цілому (ст. 20 ГПК України). Крім того, наголосимо, що перший відповідач/його посадові особи не притягалися до фінансової або кримінальної відповідальності за фактом податкових правопорушень, про які зазначено в акті перевірки. Тому, твердження позивача про невідповідність договору виробництва насіння інтересам держави та суспільства, укладення його метою ухилення від оподаткування і відповідно його недійсність на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим.

Другий відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача що договір виробництва насіння є змішаним договором з елементами договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність, оскільки договір виробництва насіння за своєю суттю є договором підряду та містить елементи договору про надання послуг. В рамках вказаного договору про виробництво насіння перший відповідач, як замовник надає другому відповідачу, як підряднику: посівний матеріал - батьківське насіння; обладнання - сільськогосподарську техніку згідно з переліком, який визначається у додатку № 1 до договору виробництва насіння, а другий відповідач, отримавши вказане батьківське насіння та обладнання забезпечує на власних/орендованих/суборендованих земельних ділянках вирощування та збір урожаю насіння (повністю або частково), яке як кінцевий результат робіт передається першому відповідачу. Виконання першим відповідачем частини робіт, а також передача посівного матеріалу/обладнання є за своєю суттю сприянням першим відповідачем другому відповідачу у виконанні договору виробництва насіння, що в свою чергу не заборонено ЦК України та є однією із ознак договору підряду.

Другий відповідач зазначає, що в договорі виробництва насіння: не передбачено виділення першим та другим відповідачами майна, коштів для ведення спільної діяльності. Окрім цього, в договорі виробництва насіння не передбачено розподілу отриманого в результаті спільної діяльності прибутку (пропорційно вартості вкладів учасників).

Другий відповідач стверджує, що позивач безпідставно та необґрунтовано стверджує, що вартість робіт з виробництва насіння, які другий відповідач виконав на користь першого відповідача, повністю залежить від кількості гектар виробничої площі, які були використані другим відповідачем для вирощування насіння, при цьому, відсутність у першого відповідача прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, жодним чином не змінює той факт, що першого відповідача придбав у другого відповідача і використав роботи з виробництва насіння у власній господарській діяльності.

Другий відповідач вказує на те, що ані п. 198.5 ПК України, ані п. 14.1.36 ПК України не містять жодних вимог в частині необхідності дотримання першим відповідачем критеріїв для визнання його сільськогосподарським товаровиробником чи здійснення виробництва сільськогосподарської продукції, які передбачені п. 14.1.234 та 14.1.235 ПК України. Згідно з актом перевірки позивач не мав жодних претензій до реальності операцій між першим та другим відповідачами, тобто, посилання позивача на п. 2.4, п. 2.15, 2.16 Положення № 88, ст. 44 та 61 ПК України у позовній заяві не має жодного відношення до дійсності договору виробництва насіння. До того ж, в позовній заяві позивач також не наводить жодних доводів, аргументів чи доказів нереальності господарських операцій між першим та другим відповідачами за договором виробництва насіння. Принагідно зазначимо, що первинні та інші документи, які складалися між першим та другим відповідачами в рамках виконання договору виробництва насіння містять всі обов`язкові реквізити, підписані уповноваженими представниками сторін та не оспорювалися першим та другим відповідачами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/10333/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24. Призначено справу № 910/10333/24 до розгляду у судовому засіданні 25.11.2025.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, у зв`язку з перебування судді Ткаченка Б.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025, для розгляду справи № 910/10333/24 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 прийнято справу № 910/10333/24 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

На підставі ст. 202, 216 ГПК України, у судовому засіданні 25.11.2025 оголошено перерву до 20.01.2026.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026, у зв`язку з перебування судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026, для розгляду справи № 910/10333/24 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 прийнято справу № 910/10333/24 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/10333/24 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 20.01.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 скасувати та постановити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити.

Представники першого та другого відповідачів у судовому засіданні 20.01.2026 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 18.07.2024 Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків складено Акт про результати документальної позапланової перевірки першого відповідача з питання законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн по декларації з податку на додану вартість за квітень 2024 року з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.

Як зазначає позивач, під час перевірки в якості первинних документів були надані договір на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023, укладений між першим та другим відповідачами, та Акт виконання робіт за договором від 01.11.2023 стосовно отримання послуг по виробництву насіння.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що укладений між відповідачами договір не є договором про надання послуг, а є змішаним договором, який містить елементи різних видів договорів, зокрема, договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність. При цьому, оспорюваний правочин не містить усіх істотних умов, які визначені для договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Тобто, на думку позивача, укладений між відповідачами правочин суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки оспорюваний договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 укладено з метою ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди (відшкодування з бюджету сум податку на додану вартість, заниження податкового зобов`язання та завищення податкового кредиту), у зв`язку із чим, позивач просить суд визнати недійсним договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 відповідно до приписів ст. 203, 215, 228 ЦК України.

В свою чергу відповідачі заперечили проти позову заперечили та зазначили про те, що позивачем неправильно здійснено тлумачення умов оспорюваного договору, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг з елементами підряду та зазначили, що без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсного правочину (повернення коштів) не призведе до ефективного захисту прав позивача або держави. Крім того, на думку відповідачів, позивачем не доведено вину відповідачів у намірі порушити публічний порядок, як обов`язкового елементу визнання недійсності договору відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, а також не зазначено у чому полягає порушення інтересів держави, у зв`язку з укладанням оспорюваного правочину.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 191.1 статті 191 ПК України, контролюючі органи виконують такі функції: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; звертаються до суду у випадках, передбачених законодавством.

Пунктом 20.1 статті 20 ПК України контролюючому органу, серед іншого, надається право: для здійснення функцій, визначених законом, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків; у разі виявлення порушення вимог податкового чи іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, надсилати платникам податків письмові запити щодо надання засвідчених належним чином копій документів; визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків; застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Отже, ураховуючи положення чинного законодавства, позивач на виконання покладених на контролюючий орган повноважень задля забезпечення публічно-правового інтересу у сфері оподаткування наділений повноваженнями на звернення до суду з позовами про визнання правочинів недійсними.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За приписом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

З огляду на викладене, позивач, звертаючись до суду з вимогами про визнання договору недійсним, має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.03.2023 між першим та другим відповідачами укладено договір на виробництво насіння № DIR S3, відповідно до п. 2 якого, перший відповідач, за договором Монсанто, залучає другого відповідача, за договором виробника, а другий відповідач погодився виробити, в якості послуг для першого відповідача на невиключній основі, насіння на території, на виробничій площі, зазначеній у Додатку 1, використовуючи батьківське насіння, що постачається першим відповідачем, та зберігати батьківське насіння і повернути невикористане батьківське насіння повному обсязі першому відповідачу у строки, вказані у Додатку 1.

Перший відповідач бере на себе зобов`язання прийняти загальний обсяг насіння, яке відповідає стандартам якості, викладеним в Додатку 4, і виробляється другим відповідачем відповідно до договору, включно з усіма його Додатками, і сплатити другому відповідачу вартість виробничих послуг, що вказана в Додатку 3.

Відповідно до п. 1 Договору, виробництво - це всі етапи виробництва Насіння, які детально описані у цьому Договорі та Додатку 2.

Додатком 2 встановлені наступні етапи виробництва: 1) орання; 2) підготовка ґрунту; 3) сівба; 4) міжрядна культивація; 5) вогнева культивація; 6) застосування пестицидів; внесення добрив; 7) зрошення; 8) сортова та видова прополка; 9) видалення волотей; 10) видалення чоловічої форми; 11) збирання врожаю; 12) транспортування врожаю.

Відповідно до п. 4.1 договору, перший відповідач є єдиним і ексклюзивним власником батьківського насіння, насіння, рослин або їх частин, отриманих з батьківського насіння на кожному етапі виробництва, а також усіх відповідних прав інтелектуальної власності. Перший відповідач має намір і бажає, щоб його батьківське насіння було використане для звичайного процесу виробництва насіння у спосіб, передбачений цим договором. Другий відповідач визнає, що він не має жодного права чи права власності на таке батьківське насіння, насіння або рослини чи їх частини, отримані з батьківського насіння, за винятком права використовувати батьківське насіння для виробництва насіння відповідно до цього договору. Той факт, що перший відповідач надає другому відповідачу батьківське насіння, не повинен трактуватися як продаж такого батьківського насіння другому відповідачу і не означає передачу будь-яких прав щодо батьківського насіння другому відповідачу.

Згідно із до п. 8.1 договору, перший відповідач повинен сплатити другому відповідачу вартість виробничих послуг, обчислену згідно Додатка 3, за насіння, що відповідає стандартам якості, вироблене у відповідності до цього договору та прийняте першим відповідачем. Фактичні площі виробництва та вироблені сорти будуть зазначені в Додатку 7. Лише насіння, яке відповідає стандартам якості і яке було прийняте першим відповідачем, має братися до уваги при підрахунку та виплаті вартості виробництва.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що із умов укладеного між першим та другим відповідачами договору вбачається, що перший відповідач передав другому відповідачу батьківське насіння, з якого останній повинен виготовити насіння та передати його першому відповідачу, а під послугами за договором мається на увазі процес виробництва насіння, який включає повний цикл робіт: від оранки земельної ділянки до збирання врожаю та транспортування готової продукції.

Так, в процесі виконання договору другим відповідачем надані першому відповідачу послуги на загальну суму 41 506 305 грн, що підтверджується Актом виконаних робіт № 1532 від 01.11.2023, та оплачені першим відповідачем, що не заперечується учасниками справи.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Частиною 1 ст. 839 ЦК України встановлено, що підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, враховуючи умови укладеного договору, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок господарського суду першої інстанції про те, що договір на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023 є змішаним договором, який містить елементи саме договору підряду та надання послуг, у зв`язку із чим доводи позивача про порушення норм цивільного законодавства, що регулюють положення про договір контрактації сільськогосподарської продукції, договір купівлі-продажу, договір про спільну діяльність та норм земельного законодавства в частині оренди та суборенди земельних ділянок, є безпідставними.

Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення або пошкодження майна фізичної чи юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади або на незаконне заволодіння ним. У разі недотримання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави, суспільства та його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо суд визнає такий правочин недійсним, і він був вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, то за наявності умислу у обох сторін, все одержане ними за угодою підлягає стягненню на користь держави за рішенням суду. У разі виконання правочину однією стороною, з іншої сторони стягується все одержане нею в дохід держави, а також все належне першій стороні як відшкодування. При наявності умислу лише у однієї зі сторін, все одержане нею підлягає поверненню іншій стороні, а все, що було одержано останньою, стягується на користь держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок (зокрема щодо знищення, пошкодження майна або незаконного заволодіння ним) однією зі сторін або обома сторонами правочину, і вона повинна бути підтверджена певними засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, як і господарський суд першої інстанції, встановив, що при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем не обґрунтовано жодними належними та допустимими доказами наявність обставин недійсності договору на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023 відповідно до положень ч. 3 ст. 228 ЦК України, тобто, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний договір на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили цей правочин, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо неефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваних договір є фактично виконаним першим та другим відповідачами.

Так, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначено: «Об`єднана палата наголошує, що, фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України)».

Також у вказаній постанові, статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 зазначеного Кодексу, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Як вже зазначалося, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що у даному випадку, задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним оспорюваного договору, який є фактично виконаним, без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсного правочину (повернення коштів) не призведе до ефективного захисту прав позивача або держави.

Крім того, таке судове рішення не буде виконуваним у розумінні захисту інтересів позивача або держави.

Отже, вимога про визнання правочину недійсним (як окрема вимога) без застосування наслідків недійсності не призведе до ефективного захисту права та не забезпечить відновлення порушених прав позивача (або держави), а тому підстави для задоволення такої вимоги відсутні.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з огляду на встановлені обставини справи, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Доводи скаржника про порушення відповідачами норм податкового законодавства, як підставу для визнання недійсним оспорюваного договору, є безпідставними, а відповідачі чи їх посадові особи не притягалися до фінансової або кримінальної відповідальності за фактом податкових правопорушень, про які зазначено в Акті перевірки.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що скаржником не обгрунтовано, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин справи чи застосування норм права, тобто доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу 910/10333/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 18.02.2026, зокрема, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Ткаченка Б.О. та перебуванням судді Суліма В.В. на навчанні.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім