ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року Справа № 902/1217/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Мельник О.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Екатерина." на рішення Господарського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року в справі №902/1217/25, повний текст складено 18 грудня 2025 року (суддя Виноградський О. Є.)

за позовом Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області

до Приватного підприємства «ЕКАТЕРИНА.»

про стягнення 260388 грн 08 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Ладижинська міська рада Гайсинського району Вінницької області (надалі Позивач) звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовною заявою до Приватного підприємства "Екатерина" (надалі Відповідач) про стягнення 260388 грн 08 коп. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку площею 0,3492 Га, з кадастровим номером :07:001:0323, розташованою за адресою вул.Наконечного, 170 в м.Ладижин Вінницької області в період з 1 січня 2024 року по 25 червня 2025 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач, як власник комплексу будівель і споруд загальною площею 518,5 кв.м, з 29 січня 2020 року використовує земельну ділянку по вул. Наконечного, 170 в м. Ладижині, загальною площею 0,3492 Га без оформлення правовстановлюючих документів та не здійснює жодних платежів за користування нею, чим порушує вимоги земельного та податкового законодавства. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на обставини встановлені рішеннями Господарського суду Вінницької області від 29 липня 2021 року в справі № 902/1026/20, від 25 січня 2022 року в справі 902/951/21, рішення Позивача № 141 від 10 червня 2021 року, № 717 від 8 червня 2023 року, № 956 від 15 лютого 2024 року, витяг з Державного реєстру речових прав № 377631538 від 8 травня 2024 року, Акт обстеження земельної ділянки від 18 липня 2024 року.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача безпідставно збережені кошти у розмірі 260388 грн 08 коп., що відповідає розміру орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,3492 Га, з кадастровим номером :07:001:0323, розташованою за адресою вул.Наконечного,170 в м.Ладижин Вінницької області в період з 1 січня 2024 року по 25 червня 2025 рік.

Відповідне судове рішення ґрунтується на тому, що доводи Відповідача, що він фактично використовує земельну ділянку під своїм нерухомим майном орієнтовною площею 0,10 Га, не підтверджуються жодними доказами, немає документів які би підтвердили факт використання ним під своїм нерухомим майном сформованої земельної ділянки, в розумінні положень статтей 79, 79-1 Земельного кодексу України, саме із площею 0,10 Га. Суд вказав, що посилання Відповідача на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 1 квітня 2025 року є безпідставним, оскільки фактичний розмір земельної ділянки, який використовує Відповідач без правовстановлюючих документів не був предметом доказування у справі №120/3735/24.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Відповідач після звернення 5 липня 2023 року до Позивача з клопотанням про надання дозволу на складання технічної документації з землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, площею 0,3492 Га неодноразово змінював свою позицію щодо площі земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Наконечного, будинок 170, м. Ладижин, Вінницька область, яка йому необхідна для будівництва та обслуговування комплексу будівель та споруд, загальною площею 518,5 кв.м, який належить Відповідачу на праві власності. Вказані обставини, на переконання суду свідчать про непослідовність та суперечливу поведінку Відповідача.

При цьому суд першої інстанції вказав, що згідно Акту, складеного членами робочої групи з розгляду земельних питань, створеної розпорядженням секретаря ради № 180р від 12 липня 2024 року Про створення робочої групи з розгляду земельних питань на земельній ділянці комунальної власності кадастровий номер :001:0323, загальною площею 0,3492 Га по вул. Наконечного, 170 м.Ладижин Вінницької області розташований об`єкт нерухомого майна майновий комплекс будівель та споруд загальною площею 518,5 кв.м, власником якого є Відповідач, а вказана земельна ділянка фактично використовується власником майнового комплексу з метою здійснення комерційної діяльності та для обслуговування будівель та споруд, які входять до складу комплексу.

Суд першої інстанції зауважив, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року в справі № 902/1026/20, стосовно учасників справи № 902/1217/25 встановлено, що на земельну ділянку, яка є предметом спору, в 1999 році видавався державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ВН №003288 на загальну площу 0,3492 Га ліквідованому у 2013 році Приватному підприємству Екатерина () та надавався кадастровий номер :07:001:0261.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні також вказав, що перевіривши розрахунок ціни позову здійснений Позивачем вбачається правомірність вимоги про стягнення розміру безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :07:001:0323, яка розташована за адресою: вул. Наконечного, 170, м. Ладижин, Гайсинський район, Вінницької області загальною площею 0,3492 Га за період з 1 січня 2024 року по 25 червня 2025 року.

Не погоджуючи з рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Скаржник зазначає, що Позивач не визначив площу земельної ділянки, яку фактично використовував Відповідач і не довів чи використовував її Відповідач взагалі, оскільки не користується земельною ділянкою площею 0,3492 Га., так як площа під забудовою становить ніби то 0,0803 Га, а орієнтовна площа земельної ділянки, що перебуває в користуванні складає 0,10 Га.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Відповідачем надано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 1 квітня 2025 року в справі № 120/3735/24, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, у якому встановлено наступні обставини: «Згідно технічної документації по складанню державного акту на землю площа під забудовою складає 0,0803 Га. Згідно рішення третьої особи від 15 грудня 1999 року вказана площа під забудовою також 0,0803 Га».

Окрім того скаржник в апеляційній скарзі вказав, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0323 була здійснена 8 травня 2024 року, наголошуючи, що до цієї дати земельної ділянки з таким кадастровим номером не існувало, і що вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,3492 Га, з кадастровим номером :07:001:0323 в період з 1 січня 2024 року по 8 травня 2024 року відповідно до витягу №НВ-024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 20 червня 2024 року є необґрунтованими та безпідставними.

В свою чергу, Відповідач в апеляційній скарзі зауважив, що посилання Позивача на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року в справі № 902/1026/20 та від 25 січня 2022 року в справі № 902/951/21, як на доведеність факту існування земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0261 є помилковим, оскільки рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 1 квітня 2025 року у справі № 120/3735/24, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, встановлено, що земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер :07:001:0261.

Апелянт зазначив, що акт обстеження земельної ділянки від 18 липня 2024 року не може бути належним доказом та не мав прийматись до уваги судом з огляду на те, що він виготовлений Позивачем в підтвердження його ж позовних вимог, а тому може підтверджувати ті чи інші обставини в сукупності з іншими доказами, а не бути єдиним та самостійним доказом, що підтверджує фактичне користування Відповідачем усією земельною ділянкою площею 0,3492 Га.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року. Запропоновано Позивачу в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Через підсистему «Електронний суд» 5 січня 2026 року надійшов відзив від Позивача, в котрому Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що визначаючи розмір безпідставно збережених Відповідачем за рахунок Позивача коштів за користування спірною земельною ділянкою необхідно враховувати розмір саме сформованої, відповідно до Державного акту на право постійного користування, земельної ділянки, загальною площею 0,3492 Га. Що ж до доводів апелянта, що він фактично використовує земельну ділянку під своїм нерухомим майном орієнтовною площею 0,10 Га, то дана обставина з позиції Позивача не підтверджується жодними доказами. Позивач при цьому зазначає, що апелянт не надає жодного документу, який би підтвердив факт використання ним під своїм нерухомим майном сформованої земельної ділянки, саме із площею 0,10 Га.

Позивач вказав, що сам факт фактичного користування земельною ділянкою і є самостійною підставою для застосування положень статтей 1212 1214 ЦК України, незалежно від моменту державної реєстрації речових прав. Констатує, що у даній справі встановлено та не заперечується, що Відповідач у період з 1 січня 2024 року по 8 травня 2024 року фактично користувався земельною ділянкою, використовувало розташований на ній об`єкт нерухомості та не сплачувало плату за землю. З даного Позивач виснує, що у Відповідача виник обов`язок відшкодувати безпідставно збережені кошти незалежно від дати державної реєстрації земельної ділянки, загальною площею 0,3492 Га з кадастровим номером :07:001:0323, розташованої по вул. Наконечного, 170 в м. Ладижин у зв`язку з її інвентаризацією. Таким чином, Позивач вказав, що доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення безпідставно збережених коштів у період з 1 січня 2024 року по 8 травня 2024 року є необґрунтованими, суперечать преюдиційним судовим рішенням, а також нормам матеріального права.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 902/1217/25 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", з 1 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 3028 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 302800 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою апеляційного господарського суду від 28 січня 2026 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №902/1217/25 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 2 березня 2026 року включно. Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд доходить висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому Північно-західний апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 314270016, сформованої 4 листопада 2022 року) комплекс будівель та споруд загальною площею 518,5 кв.м, розташований за адресою: Вінницька область, м. Ладижин, вулиця Наконечного, будинок 170 належить на праві власності Відповідачу.

Позивач зауважує, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року в справі № 902/1026/20 (за позовом Позивача до Відповідача), яке набуло чинності 29 липня 2021 року встановлено наступні обставини:

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 січня 2020 року Відповідач набув право власності на комплекс будівель та споруд, загальною площею 518,5 кв.м, який розташований за адресою м.Ладижин, вул.Наконечного, 170, шляхом передачі зазначеного нерухомого майна до Статутного фонду приватного підприємства його засновником та керівником гр. ОСОБА_1 згідно акту приймання - передачі майна до Статутного капіталу б/н від 22 січня 2020 року.

30 грудня 1999 року іншому приватному підприємству Екатерина () був виданий державний акт на право постійного користування землею серії І-ВН №003288 (кадастровий номер земельної ділянки :07:001:0261) для розміщення кафе та влаштування зони відпочинку, загальною площею 0,3492 Га, на якій і був збудований вищезазначений майновий комплекс будівель та споруд.

Згідно даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, 29 травня 2012 року, на підставі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 квітня 2012 року, право власності на даний майновий комплекс будівель та споруд було зареєстроване за гр. ОСОБА_2

25 березня 2013 року приватне підприємство Екатерина () припинено як юридичну особу, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 0000589 від 25 березня 2013 року про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.

При цьому 18 лютого 2020 року рішенням 34 сесії 7 скликання Позивача №1181 вирішено:

1.8. В зв`язку з набуттям іншою особою права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці, яка була надана Відповідачу () в постійне користування, загальною площею 0,3492 Га, згідно державного акту на право постійного користування землею 1-ВН №003288, виданого 30 грудня 1999 року (підстава набуття права власності на майновий комплекс будівель та споруд - рішення Липовецького районного суду від 26 квітня 1012 року), та у зв`язку з тим, що новий власник нерухомого майна не оформив право користування земельною ділянкою під вищезазначеним нерухомим майном, відповідно до вимог п.е статті 141 Земельного кодексу України припинити право користування земельною ділянкою Відповідачу) та зарахувати її до земель запасу Позивача.

За наслідками роботи тимчасових комісій, створених за розпорядженнями Ладижинського міського голови №234-р від 23 грудня 2019 року та №74р від 2 червня 2020 року, встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3825 Га, яка межує з південної сторони з земельною ділянкою профілакторію АТ ДТЕК Західенерго (кадастровий номер :07:001:0302), з західної та північної сторін з землями промисловості АТ "ДТЕК Західенерго (кадастровий номер :07:001:0304), з південно-східної сторони через дорогу з земельною ділянкою приватної власності (кадастровий номер :07:001:0252) та землями комунальної власності, на яких розташована зона відпочинку міський пляж, використовувалась самовільно, без належних правових підстав, без відповідних правовстановчих документів гр. ОСОБА_1 , а з 29 січня 2020 року самовільно використовується Відповідачем. Вказані обставини задокументовано актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки, складеними посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, №1455-ДК/1456/АП/09/01/-19 від 24 грудня 2019 року відносно гр. ОСОБА_1 , яка на даний час є засновником та керівником Відповідача () та №1231-ДК/838/АП/09/01/-20 від 11 серпня 2020 року відносно Відповідача.

На підставі акту перевірки №1231-ДК/838/АП/09/01/-20 від 11 серпня 2020 року керівнику Відповідача гр. ОСОБА_1 виданий припис №1231-ДК/0534/Пр/03/01/-20 від 25 серпня 2020 року на усунення порушення земельного законодавства в термін 30 днів.

Поряд з тим, Відповідач зазначені вище вимоги не виконав, жодних дій відносно укладення договору оренди останній не вчинив.

В той же час, в рішенні суду першої інстанції по справі № 902/1026/20 зазначено, що: спірна земельна ділянка, в розумінні статті 79-1 Земельного Кодексу України та пункту 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України Про Державний земельний кадастр, вважається сформованою і є об`єктом цивільних правовідносин з 30 грудня 1999 року відповідно до Державного акту серії І-ВН №003288.

Припинення права постійного користування ПП Екатерина () не є підставою для припинення існування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав, а тому доводи Відповідача, про те, що земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних прав є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

15 лютого 2024 року Позивач на 33 сесії 8 скликання ухвалив рішення № 956 Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності.

Відповідно до пункту 1 вказаного рішення Позивач вирішив виготовити технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07) під комплексом будівель і споруд площею 0,3492 Га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Гайсинський район, м. Ладижин, вул. Наконечного, 170 (том 1, а.с.27).

18 квітня 2024 року Позивач на 36 сесії 8 скликання ухвалив рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель Позивача для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,3492 Га з кадастровим номером :07:001:0323, яка розташована по АДРЕСА_1 (том 1, а.с.27).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (номер витягу НВ-024; дата формування 8 березня 2024 року) земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0323 розташована: Вінницька область, м. Ладижин, вулиця Наконечного, 170, категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення 03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Площа земельної ділянки 0,3492 Га, зареєстрована на підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, 21 лютого 2024 року. Відносно вказаної земельної ділянки зареєстровано наступні обмеження: охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи. Площа частини земельної ділянки на яку поширюється дія обмеження 0,2528 Га; санітарно-захисна зона навколо об`єкта. Площа частини земельної ділянки на яку поширюється дія обмеження 0,3492 Га.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав (індексний номер витягу 377631538; дата формування 8 травня 2024 року) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0323, площею 0,3492 Га зареєстровано за Позивачем (том 1, а.с. 34).

12 липня 2024 року Розпорядженням № 180 р Позивачем створено робочу групу з метою здійснення контролю за використанням земель комунальної власності на території Ладижинської міської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області (том 1, а.с.35).

18 липня 2024 року члени робочої групи з розгляду земельних питань, створеної розпорядженням секретаря ради № 180р від 12 липня 2024 року Про створення робочої групи з розгляду земельних питань склали Акт обстеження земельної ділянки (том 1, а.с.36, 37).

Відповідно до Акту від 18 липня 2024 року о 9-ій годині 00 хв. провели обстеження земельної ділянки, яка використовується Відповідачем ().

Згідно висновків комісії на земельній ділянці комунальної власності кадастровий номер :001:0323, загальною площею 0,3492 Га по вул. Наконечного, 170 м.Ладижин Вінницької області розташований об`єкт нерухомого майна майновий комплекс будівель та споруд загальною площею 518,5 кв.м, власником якого є Відповідач.

Земельна ділянка фактично використовується власником майнового комплексу з метою здійснення комерційної діяльності та для обслуговування будівель та споруд, які входять до складу комплексу.

Документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою у Відповідача відсутні, відтак використання земельної ділянки здійснюється без належних правових підстав за відсутності відповідних правоустановчих документів, що є порушенням чинного земельного законодавства України.

Враховуючи, що Відповідач добровільно не сплатив Позивачу нараховану заборгованість за фактичне користування земельною ділянкою у визначений в розрахунку період, власником якої є територіальна громада м. Ладижин, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів в сумі 260388 грн 08 коп. за період з 1 січня 2024 року по 25 червня 2025 року.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 390 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Суд констатує, що конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Так, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В силу дії статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, у разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Такі висновки судів відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі N 629/4628/16-ц (провадження N 14-77цс 1 8), від 20 листопада 2018 року в справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18).

Відповідно до правових висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 9 лютого 2021 року в справі № 922/3617/19 та від 10 лютого 2020 року в справі № 922/981/18, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Тобто об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка є сформованою як об`єкт цивільних прав.

Відтак, колегія суддів констатує, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України .

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки Відповідачі, як вбачається з доказів долучених до матеріалів справи, не є власниками або постійним землекористувачеми спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо того, що в матеріалах справи відсутні докази щодо розміру площі, яку фактично використовував Відповідач без правовстановлюючих документів, колегія суддів дослідивши матеріали справи, зважаючи на предмет та підставу позовних вимог в розрізі правовідносин, які виникли по даній справі саме з огляду на нормативно-правове регулювання, зазначає наступне.

Доказом того, що земельна ділянка під майновим комплексом будівель та споруд по АДРЕСА_1 мала визначену загальну площею в розмірі 0,3492 Га та кадастровий номер :07:001:0261 є договори дарування даного об`єкта нерухомого майна від 6 липня 2012 року та від 16 вересня 2014 року (а.с. 38-42).

Як було встановлено Господарським судом Вінницької області під час розгляду справ №№902/1026/20, 902/951/21 майновий комплекс будівель та споруд по вул.Наконечного,170 неодноразово продавався, дарувався іншим особам.

Зокрема, в договорі дарування нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , який був укладений 6 липня 2012 року між гр. ОСОБА_2 та ТОВ «Антей-Агро-4» в абзаці 2 пункті 4 зазначено, що відчужуване нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, загальною площею 0,3492 Га, кадастровий номер :07:001:0261.

В договорі дарування комплексу будівель та споруд, розташованого по АДРЕСА_1 укладеного 16 вересня 2014 року між гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 (засновником та директором Відповідача) в абзаці 2 пункті 1.2 зазначено, що відчужувана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці загальною площею 0,3492 Га, кадастровий номер :07:001:0261.

В подальшому у 2020 році засновник та директор Відповідача ОСОБА_4 передав даний майновий комплекс будівель та споруд до статутного капіталу Відповідача. Договори дарування є чинними, сторони правочинів в тому числі обдарована сторона в договорі від 16 вересня 2014 року ОСОБА_1 (засновник та директор Відповідача) до суду з вимогою визнати правочин недійсним з тих підстав, що в договорі вказана недостовірна інформація про кадастровий номер земельної ділянки не зверталась.

Окрім того, з доказів, долучених до матеріалів справи слідує, що 5 липня 2023 року Відповідач звернувся до Позивача з клопотанням про надання дозволу на складання технічної документації з землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, площею 0,3492 Га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, що розташована за адресою: м. Ладижин, Вінницька область на території Позивача та дозвіл на продаж даної земельної ділянки на підставі того, що Відповідач є власником нерухомого майна (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) розташованого на цій земельній ділянці.

11 липня 2023 року Відповідач звернувся до Позивача з уточненням до клопотання від 5 липня 2023 року в якому просив клопотання подане Відповідачем 5 липня 2024 року читати в наступній редакції:

· надати дозвіл на складання нової технічної документації з землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку площею 0,803 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була надана у користування Відповідача на підставі Державного акту на право постійного користування землею І-ВН № 003288 від 30 грудня 1999 року та рішення 12 сесії 23 скликання Відповідача від 15 грудня 1999 року під забудову для розміщення кафе та облаштування зони відпочинку;

· дозвіл на продаж 803 кв.м. забудованої землі, що використовується в комерційних цілях для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, розташованих за адресою: м. Ладижин, Вінницька область на території Позивача на підставі того, що Відповідач є власником нерухомого майна (зареєстрованого за адресою: вулиця Наконечного, будинок 170, м. Ладижин, Вінницька область) розташованого на земельній ділянці площею саме 803 м. кв (том 1, а.с. 73).

13 лютого 2024 року Відповідач звернувся до Позивача з клопотанням, в якому упросив при розгляді питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації врахувати існуючі документи Державного акту на право постійного користування землею серія І-ВН № 003288 розробленого інститутом землеустрою в 1999 році в м. Вінниця та об`єктивні інтереси власника нерухомого майна, що знаходиться на даній земельній ділянці і провести інвентаризацію вищезгаданої земельної ділянки шляхом формування двох земельних ділянок, а саме: орієнтовною площею 0,10 Га (на якій розташоване нерухоме майно) з метою її подальшого викупу; орієнтовною площею 0,25 Га (вкрита лісовою деревиною та чагарниковою рослинністю, через яку проходить охоронна зона ЛЕП 750 кВ., яка нами не використовується), для формування права комунальної власності.

Отже, Відповідач після звернення 5 липня 2023 року до Позивача з клопотанням про надання дозволу на складання технічної документації з землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, площею 0,3492 Га неодноразово змінював свою позицію щодо площі земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Наконечного, будинок 170, м. Ладижин, Вінницька область, яка йому необхідна для будівництва та обслуговування комплексу будівель та споруд, загальною площею 518,5 кв.м, який належить Відповідачу на праві власності, що по суті свідчить про суперечливу поведінку Відповідача з приводу розміру необхідної для користування земельної ділянки.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що згідно Акту, складеного членами робочої групи з розгляду земельних питань, створеної розпорядженням секретаря Позивача № 180р від 12 липня 2024 року Про створення робочої групи з розгляду земельних питань (том 1, а.с. 36, 37) на земельній ділянці комунальної власності кадастровий номер :001:0323, загальною площею 0,3492 Га по вул. Наконечного, 170 м.Ладижин Вінницької області розташований об`єкт нерухомого майна майновий комплекс будівель та споруд загальною площею 518,5 кв.м, власником якого є Відповідач (), і вказана земельна ділянка фактично використовується власником майнового комплексу з метою здійснення комерційної діяльності та для обслуговування будівель та споруд, які входять до складу комплексу.

Колегія суду констатує, що власність на будівлі зумовлює користування не лише земельною ділянкою під самими будівлями, але й земельною ділянкою, яка забезпечує їх функціонування (під`їзди, майданчики, комунікації).

В той же час суд апеляційної інстанції наголошує, що преюдиційною обставиною встановлено, що Відповідач використовує земельну ділянку площею саме 0,3492 Га (рішення судів у справах №902/1026/20, №902/951/21, 902/29/24). При цьому дана преюдиційна обставина встановлювалася начебто раніше, аніж виносилося судове рішеня в адміністративній справі №120/3735/24 і в зазначеній адміністративній справі суд не спростував та не згадував попередньо існуючі судові рішення в господарських справах та встановлені у них преюдиційні обставини, з огляду на що суд критично оцінює доводи апелянта, що судом першої інстанції мало бути враховане таке рішення (котре не врахувало вже існування преюдиційних обставин в інших справах, що вже набрали законної сили). Відповідно апеляційний господарський суд відхиляє доводи апеляційної скарги у згаданій частині.

З огляду на все вищевказане суд апеляційної інстанції констатує, що під час розгляду справ предметом яких є стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за використання земельної ділянки судам слід враховувати, що об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Як встановлено приписами частин 1,3,4,9 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Також згідно з частиною 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Відтак, визначаючи розмір безпідставно збережених Відповідачем за рахунок Позивача коштів за користування спірною земельною ділянкою необхідно враховувати розмір саме сформованої, відповідно до Державного акту на право постійного користування, земельної ділянки, загальною площею 0,3492 Га.

Що ж до доводів Відповідача, наведених в апеляційній скарзі, що він фактично використовує земельну ділянку під своїм нерухомим майном орієнтовною площею 0,10 Га, то дана обставина не підтверджується жодними доказами, адже Відповідач не надає жодного документу, який би підтвердив факт використання ним під своїм нерухомим майном сформованої земельної ділянки, в розумінні положень норм статтей 79, 79-1 Земельного кодексу України, саме із площею 0,10 Га.

В той же час посилання Відповідача в апеляційній скарзі на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 1 квітня 2025 року є безпідставним і з огляду на те, що фактичний розмір земельної ділянки, який використовує Відповідач без правовстановлюючих документів не був предметом доказування у справі №120/3735/24 та адміністративний суд не спростував факт існування земельної ділянки з 1999 року, як об`єкта цивільних прав, а лише констатував обставини щодо відсутності певних відомостей у Державному земельному кадастрі на конкретний момент часу, що не тотожне відсутності самої земельної ділянки.

Відтак, вказане рішення ухвалене в межах публічно-правового спору та не встановлює і не спростовує цивільно-правовий статус земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. У справі №120/3735/24 предметом розгляду було визнання протиправною діяльність ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області під час формування та видачі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0261 та визнання протиправним і скасування даного витягу, а не факт існування спірної земельної ділянки та її фактичний розмір.

Що ж стосується доводу Відповідача з приводу наявності обмеження у використанні частини землі (0,2471 Га) під ЛЕП, то колегія суду зазначає, що наявність обмежень не звільняє землекористувача від обов`язку сплачувати орендну плату за всю ділянку, що передана у користування, а відтак дані обмеження у використанні не означають звільнення від плати за землю (аналогічна правова позиція наведена і в постанові ВС від 15 червня 2021 року в справі №910/12223/19).

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Відповідача, що оскільки державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0323 здійснена 8 травня 2024 року, то ніби то до цієї дати земельної ділянки з таким кадастровим номером не існувало, і що вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,3492 Га, з кадастровим номером :07:001:0323 в період з 1 січня 2024 року по 8 травня 2024 року є ніби то необґрунтованими та безпідставними, то колегія суду не погоджується з такими твердженнями зауважує наступне.

З доказів, долучених Позивачем до позовної заяви вбачається, що реєстрація права власності за Позивачем на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0323, проведена 21 лютого 2024 року на підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, не спростовує тієї обставини, що земельна ділянка, яку використовує Відповідач була сформована на дату набуття права власності Відповідачем 29 січня 2020 року, на комплекс будівель та споруд, загальною площею 518,5 кв.м, який розташований за адресою м.Ладижин, вул.Наконечного, 170.

Як вже було зазначено вище, рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року в справі № 902/1026/20, яке набуло чинності 29 липня 2021 року стосовно Відповідача встановлено, що на земельну ділянку, яка є предметом спору, в 1999 році видавався державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ВН №003288 на загальну площу 0,3492 Га ліквідованому у 2013 році Приватному підприємству Екатерина () та надавався кадастровий номер :07:001:0261.

Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача про неналежність акта обстеження від 18 липня 2024 року, то колегія суду з урахуванням преюдиційності встановлених обставин (що визначено вище у цій постанові) та презумпції користування земельною ділянкою разом із нерухомістю, вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки такі доводи по своїй суті ігнорують як преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, так і презумпцію користування земельною ділянкою разом із розташованим на ній об`єктом нерухомості.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, не доказуються повторно при розгляді іншої справи за участю тих самих осіб.

Як уже зазначено вище в даній постанові рішеннями Господарського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року в справі №902/1026/20 та від 25 січня 2022 року в справі №902/951/21, які залишені без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду та набрали законної сили, преюдиційно встановлено наступні обставини, що: земельна ділянка загальною площею 0,3492 Га по вул. Наконечного, 170 у м. Ладижин є сформованою як об`єкт цивільних прав з 30 грудня 1999 року на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ВН №003288 та існувала як об`єкт цивільних прав незалежно від зміни або припинення речового права на неї; Відповідач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, фактично використовувало її без оформлення права користування та без державної реєстрації такого права, а також не має правових підстав для безоплатного користування землею комунальної власності.

В той же час Акт обстеження від 18 липня 2024 року не встановлює факт користування земельною ділянкою вперше, а лише підтверджує триваючий характер такого користування у спірному періоді.

Нерухоме майно є нерозривно пов`язаним із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, а тому використання будівлі або споруди неможливе без користування відповідною земельною ділянкою (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17) в якій закріплений загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою.

Користування будівлею чи спорудою об`єктивно зумовлює користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, у межах, необхідних для її обслуговування та функціонування.

У даній справі не заперечується, що Відповідач є власником та фактичним користувачем комплексу будівель і споруд загальною площею 518,5 кв.м, розташованих на спірній земельній ділянці, а тому за таких обставин факт користування земельною ділянкою є юридично презюмованим та не потребує доведення виключно актом обстеження. Таким чином, акт обстеження земельної ділянки від 18 липня 2024 року не створює нових юридичних фактів, не є єдиним доказом у справі, а підтверджує триваючий характер користування земельною ділянкою, встановлений преюдиційними судовими рішеннями та узгоджується з презумпцією користування землею разом із розташованим на ній нерухомим майном.

Виходячи з положень статтей 120, 125, 126, 206 Земельного кодексу України, користування земельною ділянкою є платним, а право користування нею виникає виключно з моменту його державної реєстрації. Відсутність у особи оформленого та зареєстрованого права користування земельною ділянкою або відповідних реєстраційних відомостей не звільняє її від обов`язку сплачувати плату за землю та не надає права на безоплатне користування земельною ділянкою.

Крім того, в факт фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів є самостійною підставою для застосування положень статтей 1212 1214 Цивільного кодексу України, незалежно від моменту державної реєстрації речових прав.

У даній же справі встановлено та не заперечується, що Відповідач у період з 1 січня 2024 року по 8 травня 2024 року фактично користувалося земельною ділянкою, використовувало розташований на ній об`єкт нерухомості та не сплачував плату за землю.

Із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

З аналізу змісту норм 1212-1214 Цивільного кодексу України, абзацу 4 частини 1 статті 144, абзацу 5 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України слідує, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: відбувається набуття чи збереження майна; правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

В силу дії статті 206 Земельного кодексу України, пунктів 14.1.136, 14.1 статті 14 Податкового кодексу України власником майна фактично збереженого Відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є територіальна громада міста Ладижин в особі Позивача. Таким чином, збереження (заощадження) Відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у Відповідача за рахунок їх неодержання Позивачем.

При цьому, колегія суддів констатує, що незалежно від наявності вини в поведінці Відповідача, сам факт несплати Відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату Позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаною в тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із частиною першою статті 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

В той же час навіть якщо площа земельної ділянки, яка безпосередньо зайнята під будівлями, є меншою, ніж площа всієї земельної ділянки - це правового значення не має. Оскільки, у зв`язку з наявністю факту користування Відповідачем нежитловим приміщенням презюмується його користування усією спірною земельною ділянкою, якщо іншого не доведено Відповідачем.

Схожа правова позиція наведена і в постанові Верховного Суду від 2 червня 2021 року в справі № 201/2956/19 та у постанові від 2 червня 2020 року в справі №922/2417/19.

Кваліфікація спірних правовідносин, як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, означає необхідність застосування у даній справі передбачених статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.

В той же час, частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України чітко унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У відповідності до статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно, відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За допомогою цих норм, навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними Законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею.

Згідно положення глави 83 Цивільного кодексу України, якою регулюються спірні правовідносини і обґрунтовується позов, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року по справі №922/3412/17, від 4 грудня 2019 року по справі №917/1739/17,

Відповідно до правової позиції, наведеної в постановах Верховного Суду, в правовідносинах, що виникають з приводу кондикційних зобов`язань, вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, і до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати регулюються статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Саме тому, при розгляді даної категорії справ, не мають жодного значення причини, чому Відповідач не оформив право користування даною земельною ділянкою, в тому числі, і якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної у вищевказаних постановах Верховного Суду, позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України та частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Тобто нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які містять інформацію щодо предмета спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року в справі № 905/1680/20, а також у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 904/4933/15.

Що ж до розміру безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, то колегія суду зауважує, що за результатами бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (стаття 20 Закону України Про оцінку земель).

Здійснюючи перевірку наданого Позивачем розрахунку розміру безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою колегія суду констатує, що чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України Про оцінку земель, не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі реального часу, тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

В той же час як вбачається з витягу № НВ-024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок сформованого 20 червня 2024 року (том 1, а.с. 50) нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0323 складає 2408864 грн 71 коп..

Згідно витягу № НВ-025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок сформованого 2 квітня 2025 року (том 1, а.с. 50) нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0323 складає 2696841 грн 77 коп..

Оскільки Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0323, то є платником плати за землю у формі орендної плати.

У відповідності до довідки № 120, складеної 18 серпня 2025 року начальником міського фінансового управління Пріщенко В. Міським фінансовим управлінням Позивача проведено перевірку надходжень коштів до бюджету Ладижинської міської територіальної громади в частині сплати орендної плати за землю комунальної власності Відповідачем.

За результатами перевірки встановлено, що в період з 1 січня 2024 року по 25 червня 2025 року від Відповідача орендна плата за користування земельною ділянкою комунальної власності до місцевого бюджету не надходила (том 1, а.с.43).

10 червня 2021 року Відповідачем на 5 сесії 8 скликання ухвалено Рішення № 141 від 10 червня 2021 року «Про встановлення розміру ставок орендної плати на території Ладижинської міської територіальної громади в особі Ладижинської міської ради» (том 1, а.с.45-49).

Відповідно до Додатку до вказаного рішення річний розмір орендної плати за користування земельними ділянками для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07) для юридичних осіб складає 7 %.

Відтак, підсумовуючи усе вищевстановлене колегія суддів резюмує, що Відповідач у період, за який стягуються кошти, володів на праві власності об`єктом нерухомого майна, що розташоване на сформованій Позивачем земельній ділянці, відомості про розмір яких внесено до Державного земельного кадастру.

З огляду на що Відповідач користувався земельною ділянкою площею 0,3492 Га з кадастровим номером :07:001:0323, яка розташована за адресою: вул. Наконечного, 170, м. Ладижин, Гайсинський район, Вінницької області загальною площею 0,3492 Га за період з 1 січня 2024 року по 25 червня 2025 року без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки територіальної громади м. Ладижин, Відповідач фактично зберіг в себе кошти у загальному розмірі 260388 грн 08 коп., які мав сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

Відповідно суд апеляційної інстанції задовільняє позов щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 260388 грн 08 коп. безпідставно збережених коштів.

Дане рішення й було прийняте і місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак апеляційний господарський суд задоволює позовні вимоги, та залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Відповідача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Екатерина." на рішення Господарського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року в справі №902/1217/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року в справі №902/1217/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу №902/1217/25 повернути Господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Мельник О.В.