ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2026 Справа № 914/1810/25

За позовом: Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова», м. Львів

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

Суддя Наталія Мороз

За участю секретаря с/з Олександри Псярук

Представники:

Від позивача: П. Цап

Від відповідача: О. Дегтяренко, О. Леонов-настоятель

Суть спору:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівської міської ради до Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 шляхом демонтажу культової споруди (каплички).

Ухвалою суду від 16.06.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

26.06.2025 через систему «Електронний суд» позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 01.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче провадження призначено на 29.07.2025.

Ухвалою суду від 29.07.2025 підготовче засідання відкладено на 26.08.2025.

Ухвалою суду від 26.8.2025 продовжено підготовче провадження на 30 днів. Підготовче засідання відкладено на 16.09.2025.

16.09.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про допит свідків та про витребування доказів.

16.09.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 02.10.2025.

02.10.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про долучення доказів.

02.10.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 21.10.2025.

21.10.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 04.11.2025.

03.11.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про долучення доказів.

У зв`язку з перебуванням судді Наталії Мороз у період з 03.11.2025 по 07.11.2025 (включно) на лікарняному, розгляд справи № 914/1810/25, призначений на 04.11.2025 не відбувся.

Ухвалою суду від 10.11.2025 судове засідання призначено на 28.11.2025.

Ухвалою суду від 28.11.2025 судове засідання відкладено на 16.12.2025.

01.12.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подано заяву про поновлення строку для подання доказів.

16.12.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 30.12.2025.

29.12.2025 через систему «Електронний суд» позивачем подано додаткові пояснення у справі.

Ухвалою суду від 30.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 13.01.2026.

09.01.2026 позивачем та 13.01.2026 відповідачем через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення електронних доказів-матеріалів фотофіксації.

13.01.2026 у судовому засіданні розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 10.02.2026.

29.01.2026 через систему «Електронний суд» відповідачем подано додаткові пояснення у справі.

10.02.2026 у судовому засіданні представник позивача заперечив щодо долучення додаткових пояснень позивача, на підставі ч.2 ст.118 ГПК України. В судовому засіданні оголошено перерву до 12.02.2026.

12.02.2026 представник позивача прибув, позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача прибули в судове засідання, дали пояснення по суті спору, в позові просять відмовити повністю.

В судовому засіданні суд протокольною ухвалою відмовив позивачу у задоволенні клопотання про залишення без розгляду додаткових пояснень відповідача.

Позиція позивача.

Позивач посилається на те, що він, як орган місцевого самоврядування, є власником земельної ділянки комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30. Актом № 127 від 28.05.2024 встановлено, що цю земельну ділянку незаконно зайнято відповідачем, який встановив на ній вагончик з деревянною обшивкою на основі бетонних блоків, який використовується ним як культова споруда (капличка). Жодних рішень щодо надання такої земельної ділянки та погодження будівництва на ній споруди позивач не приймав. Жодні речові права відповідача на майно за вказаною адресою не зареєстровані.

Ознайомившись із документами, додатково наданими відповідачем, позовні вимоги підтримав, наполягав на зверненні із позовом до належного відповідача. Проти залучення співвідповідача заперечив.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив, відзиву по справі не надав. Посилається, зокрема, на те, що дана релігійна споруда була отримана ним в користування по акту приймання-передачі від 31.12.2020 від власника Релігійної громади «Святого духа» м. Івано-Франківськ. Відповідач неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування для отримання в користування земельної ділянки, рішення щодо якої по суті прийнято не було.

Вважає акт обстеження № 127 від 28.05.2024 неналежним доказом, оскільки при його оформленні допущено ряд недоліків, топографічний знімок датований наступним днем. Особа, яка підписала акт Агельяров(а) В.М. (директор ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро») не має кваліфікаційного сертифікату; в акті не зазначений кадастровий номер земельної ділянки, а відтак її неможливо ідентифікувати. При цьому, функціональна зона Г-2 (зона центру ділової громадської діяльності місцевого значення) відповідно до Плану зонування територій м. Львова допускає використання земельної ділянки під культові споруди.

В позові просить відмовити.

Обставини справи.

Земельна ділянка за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 належить до комунальної власності на підставі ст. 83 ЗК України, ст. ст. 5, 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (який діяв до 01.01.2013 р.), п. 3, 5, 6, 9 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Державна реєстрація права власності (комунальної) за позивачем у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня, що, однак, відповідно до правової позиції КГС ВС від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 не впливає на обставини виникнення та наявності права комунальної власності у позивача, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація це лише офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. Така ж позиція висловлена й у постанові ВС від 20.08.2018 у справі № 917/553/17.

Жодних доказів належності відповідачеві будь-яких прав на цю земельну ділянку матеріали справи не містять. Відсутні докази будь-яких плат за користування земельною ділянкою відповідачем.

При цьому, суд погоджується з відповідачем у тому, що функціональна зона Г-2 (зона центру ділової громадської діяльності місцевого значення) відповідно до Плану зонування територій м. Львова допускає використання земельної ділянки під культові споруди. Однак, зазначене не спростовує необхідності попереднього належного оформлення права на земельну ділянку.

Вказана земельна ділянка має обмеження у використанні, встановлені Законами України «Про питну воду та питне водопостачання», «Про трубопровідний транспорт», «Про будівельні норми» «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», Кодексом ГРС та ряду підзаконних нормативних актів.

За результатами обстеження земельної ділянки 28.05.2024 було складено акт №127, яким встановлено, що відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га біля будинку № 30 по вул. Малоголосківській у м. Львові для обслуговування культової споруди (каплиці) за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання вказаної земельної ділянки. На цій ділянці знаходиться вагончик з дерев`яною обшивкою на основі з бетонних блоків, який використовується як культова споруда (каплиця), біля входу до якої облаштовані сходи, а також стенд із зазначенням назви організації, контактного номеру телефону, розкладу богослужінь та відповідна табличка біля входу.

Посилання відповідача на недоліки в оформленні зазначеного акту, а саме що особа, яка підписала акт не має кваліфікаційного сертифікату; його по-батькові викладено у жіночому роді, а топографічний знімок датований наступним днем, не впливає на доведеність факту розміщення культової споруди, який визнається й відповідачем. Та обставина, що в акті не зазначений кадастровий номер земельної ділянки, не унеможливлює її ідентифікацію, зокрема, шляхом зазначення відповідної адреси. До предмету доказування у даній справі не входить встановлення конфігурації та можливого накладання земельних ділянок.

Право власності на цю споруду за відповідачем не зареєстровано відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Докази відповідності збудованого об`єкта за своїми технічними показниками до об`єктів нерухомого майна, суду не надано.

Споруда розташована на земельних ділянках, які надавались окремим громадянам правопопередникам осіб, які є членами релігійної громади під городи у 1964 році, що підтверджується відповідними довідками. Документів, на підставі яких виникає право користування земельною ділянкою, передбачених земельним законодавством чинним на відповідний період, суду не надано.

Зазначена сакральна споруда була отримана відповідачем від Релігійної громади «Святого духа» (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ відповідно до акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020.

Факт використання зазначеної споруди, отриманої від Релігійної громади «Святого духа» саме відповідачем ним не заперечується та підтверджується доданими до акту огляду № 127 від 28.05.2024 зображеннями інформаційної таблички та розкладу богослужінь. Відповідач не заперечує факт утримання ним за кошт релігійної громади зазначеної споруди. З листування сторін вбачаються наміри відповідача після отримання необхідних дозволів на місці каплиці провести будівництво храму (заява №8 від 25.10.2021).

Починаючи з 21.10.2021 а також 12.10.2023 парафіяни зазначеної релігійної громади звертались до депутатів, Львівського міського голови про виділення земельної ділянки та узаконення каплиці та отримували відповіді проміжного характеру. Доказів отримання відмови у задоволенні звернень від уповноваженого органу суду не надано.

Оцінка суду.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Суд враховує, що згідно із ч. ч. 1-3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма стосується самовільного будівництва нерухомого майна. У матеріалах справи відсутні докази того, що на земельній ділянці був зведений такий об`єкт, який за своїми технічними характеристиками належить до нерухомого майна.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач просить зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га за адресою м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 шляхом демонтажу культової споруди (каплички).

Відповідно до п. 5.5. Постанови ВП ВС від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та інтересів та вплив на правопорушника. Такі способи мають бути доступними та ефективними (п. 14 Постанови ВП ВС від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідків (Постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

У даній справі позивачем обрано спосіб захисту, прямо передбачений законом, який відповідає зазначеним вимогам щодо ефективності.

Водночас, у даній справі позов заявлено до Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова, яка не є власником релігійної споруди, а лише отримала її в користування від Релігійної громади «Святого духа» (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ відповідно до акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020, використовує її та утримує за власний кошт. Посилання відповідача із цитуванням листів, підписаних не уповноваженим органом, а переліком громадян - парафіян про будівництво храму за їх кошт, зазначеного не спростовує. Так, акт приймання-передачі підписаний між відповідними організаціями 31.12.2020, а листування парафіян (за списком) з депутатами та органами місцевого самоврядування датується пізніше - з 25.10.2021. При цьому, юридичний характер зазначених доказів істотно різниться: акт приймання-передачі є правочином, який є чинним відповідно до презумпції чинності правочину, а листи - висловленням думки парафіян, яке вкладається в загальні наміри подальшого будівництва храму на місті каплиці після отримання належних дозволів.

У справі № 296/6156/22 Верховний суд зазначив, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду заяви за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову, оскільки суд не має права самостійно залучати співвідповідачів без ініціативи позивача.

Судом з`ясована позиція позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог саме за рахунок вказаного ним відповідача. Натомість, позивачем не доведено, що саме цей відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку шляхом зведення на ній сакральної споруди, а відтак, відповідач, як користувач майна, не вправі здійснювати її демонтаж.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ВП Верховного Суду у Постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Якщо позивач не заявив клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких є обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі як співвідповідач, суд відмовляє у задоволенні позову (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2024 у справі № 947/6589/21).

Представник позивача визначився із реалізацією цього процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, не порушене відповідачем. Вимог до інших осіб позивач не заявляв.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236-238, 240, ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення складено 20.02.2026

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.