У Х В А Л А

16 лютого 2026 року м. Чернігівсправа № 927/103/26

Суддя Шморгун В. В., розглянувши матеріали позовної заяви №б/н від 10.02.2026

Позивач: ОСОБА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

, вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, 01032

Предмет спору: про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця, стягнення моральної шкоди у розмірі 420 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», у якому позивач просить суд:

- визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича № 58926 від 25.05.2021 таким, що не підлягає виконанню;

- визнати незаконними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваля Віталія Олександровича у виконавчому провадженні № 67817393, а саме: постанову про звернення стягнення на доходи боржника від 20.12.2021; постанову про стягнення виконавчого збору/витрат у сумі 450 грн; постанови про накладення арешту на кошти боржника, винесені 30.09.2024, 23.09.2025, 02.10.2025, 11.12.2025, 05.01.2026, 21.01.2026, 26.01.2026;

- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 420 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при вчиненні виконавчого напису не було належного повідомлення позивача про відступлення права вимоги, відповідач не надав повного розрахунку заборгованості з розшифровкою тіла кредиту, процентів та штрафних санкцій, існували спірні питання щодо розміру боргу та законності умов договору. Багаторазові арешти порожніх рахунків, без перевірки доходу та майнового стану, а також без урахування обставин воєнного стану, на думку позивача, свідчать про формальний підхід і зловживання правами, що є підставою для визнання постанов приватного виконавця незаконними та їх скасування. З огляду на тривалість протиправних дій (з 2021 по 2026 рік), системність незаконних арештів порожніх рахунків, зниження доходів та посилену вразливість під час воєнного стану, погіршення ділової репутації як ФОП через негативну кредитну історію, позивач вважає, що йому завдано моральну шкоди.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про те, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.10.2020 у справі № 635/551/17).

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, - це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), ст. 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Так, ст. 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів та уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами.

За нормами цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) юридичних осіб та їх органів, посадових та службових осіб, а також фізичних осіб - підприємців у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою; інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України для цілей цього Кодексу господарською діяльністю є діяльність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).

Критеріями ж розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Отже, визначаючи юрисдикцію спору, слід зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.

Обґрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_1 (як фізична особа) посилається на вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису для стягнення заборгованості за договором № 004023909 від 17.12.2018, а також завдання йому моральної шкоди внаслідок виконання такого виконавчого напису, чим порушені його права.

Тобто спір в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнення моральної шкоди виник не у зв`язку із здійсненням господарської діяльності Романенком І. О., а відтак, виходячи одночасно зі змісту заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, мети та права, яке позивач намагається захистити, сутності порушеного права, суб`єктного складу учасників процесу, суд доходить висновку про те, що спір у цій частині не є господарським згідно із ст. 20 ГПК України, а має розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця у виконавчому провадженні №67817393 суд зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною 1 ст. 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, за правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку, ніж у суді адміністративної юрисдикції.

Враховуючи те, що позивач оскаржує дії приватного виконавця з виконання виконавчого напису нотаріуса, тобто виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою, а не судом, цей спір не підлягає розгляду господарським судом, а його підвідомчість належить адміністративному суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

За приписами ч. 3, 4 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.

До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Оскільки позов надійшов до суду в електронному вигляді, його роздруківка залишається в матеріалах справи.

Згідно з ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України позивачу роз`яснюється, що цей спір має вирішуватися за правилами цивільного та адміністративного судочинства за відповідними вимогами, про що виснувано судом вище.

Керуючись ст. 4, 20, 175, 233-235 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвалу може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун