ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2026 р. Справа№ 911/2442/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представника скаржника Лаєнко П.П. за довіреністю

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року

у справі №911/2442/25 (суддя Лопатін А.В.)

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у справі №911/2442/25 визнано кредиторами ОСОБА_1 та включено до реєстру вимог кредиторів боржника: АТ "Таскомбанк" на суму 43 303,19 грн., з яких: 4844,80 грн. підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів, 38458,39 грн. - у другу чергу, в іншій частині вимоги АТ "Таскомбанк" відхилено; АТ "Укрсиббанк" на суму 50 498,52 грн., з яких: 4844,80 грн. підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів; 45653,72 грн. - у другу чергу, в іншій частині вимоги АТ "Укрсиббанк" відхилено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, АТ "Укрсиббанк" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у справі №911/2442/25 в частині відмови у задоволенні вимог щодо комісії за обслуговування кредиту та прийняти в цій частині нове рішення, яким кредиторські вимоги АТ "Укрсиббанк" задовольнити у повному обсязі.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Сотніков С.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою суду від 02.12.2025 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ "Укрсиббанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 у справі №911/2442/25, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/2442/25.

24.12.2025 року супровідним листом Господарського суду Київської області №02-04/911/2442/25 від 18.12.2025 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 29.12.2025 року апеляційну скаргу АТ "Укрсиббанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у справі №911/2442/25 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів, які підтверджують відправлення копії цієї скарги і доданих до неї документів АТ "Таскомбанк" з визначенням строку для усунення недоліків апеляційної скарги.

05.01.2026 року через систему "Електронний суд", тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання вимог ухвали суду від 29.12.2025 року подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої, зокрема, долучено докази, які підтверджують відправлення копії даної апеляційної скарги і доданих до неї документів АТ "Таскомбанк".

Ухвалою суду від 12.01.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укрсиббанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у справі №911/2442/25, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 05.02.2026 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданих відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та арбітражний керуючий Белінська Н.О. просять суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

26.01.2026 через систему "Електронний суд" від арбітражного керуючого Белінської Н.О. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні 05.02.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 28.01.2026 року вказане клопотання було задоволено.

Представник АТ "Укрсиббанк" в судовому засіданні 05.02.2026 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року в частині відмови у задоволенні вимог щодо комісії за обслуговування кредиту та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким кредиторські вимоги АТ "Укрсиббанк" задовольнити у повному обсязі.

Арбітражний керуючий Белінська Н.О. в судове засідання в режимі відеоконференції на зв`язок не вийшла, в телефонному режимі повідомила про неможливість прийняти участь в судовому засіданні по даній справі, що зафіксовано у протоколі судового засідання.

Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

05.02.2026 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника скаржника, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції від 12.11.2025 у даній справі в оскаржуваній частині - залишити без змін, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 частини першої статті 120 КУзПБ з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника: пред`явлення кредиторами вимог до боржника та задоволення таких вимог може відбуватися лише в межах провадження у справі про неплатоспроможність та у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої статті 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Частиною першою статті 45 КУзПБ визначено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Адміністратор за випуском облігацій, який діє як конкурсний кредитор, подає заяву з вимогами до боржника з урахуванням вимог статті 93-1 цього Кодексу. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/2442/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , провадження у якій відкрито ухвалою суду від 14.08.2025.

26.09.2025, у відповідності до приписів ч. 6 ст.119 КУзПБ, оприлюднено оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника у порядку, визначеному цим Кодексом (номер публікації 77264).

08.10.2025 через систему "Електронний суд", тобто у встановлений ч.1 ст.45 КУзПБ 30-денний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі, від АТ "Укрсиббанк" надійшла кредиторська заява, в якій останнє просило визнати його вимоги до ОСОБА_1 у загальному розмірі 53 524,38 грн., у тому числі: за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01.06.2024 року у загальному розмірі 4230,94 грн., з яких: 3451,00 грн. - заборгованість по кредиту, 779,94 грн. - заборгованість по комісіям; за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2024 року у загальному розмірі 49293,44 грн., з яких: 42202,72 грн. - заборгованість по кредиту, 7090,72 грн. - заборгованість по комісії, а також судові витрати у розмірі 4844,80 грн.

В обґрунтування поданої заяви банком зазначено, що між АТ "Укрсиббанк" (надалі - банк, кредитор) та ОСОБА_1 (надалі - Клієнт, боржник) укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 01.06.2024 року типу "Б" (надалі - кредитний договір). Підписуючи цей договір, клієнт погоджується з умовами надання споживчого кредиту, його обслуговування і погашення, викладеними у договорі та у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ "Укрсиббанк" з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків, які оприлюднені у офіційному виданні "Урядовий кур`єр" №105 від 09.06.2017 року (із усіма змінами та доповненнями) та розміщені на сайті банку та на інформаційних стендах у приміщеннях установ Банку (п. 1.1. кредитного договору). Правила є невід`ємною частиною кредитного договору, не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього кредитного договору. Сторони, підписавши договір, стверджують що досягли згоди за усіма істотними умовами договору та Правил.

Відповідно до умов кредитного договору, 01.06.2024 банк надав боржнику кредит (грошові кошти) в сумі 15 284,00 грн. для особистих потреб, з яких 15 235,00 грн. на придбання ноутбуку, а 49,00 грн. на оплату щомісячної комісії.

Відповідно до п.3.5, п.3.6, 3.7 кредитного договору боржник зобов`язався повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення щомісячно до 01 числа ануїтетних платежів у розмірі 1 068,00 грн. з моменту укладення договору до 01.08.2025, з 02.08.2025 - у розмірі 1552,94 грн. та відповідно до Графіка платежів, що викладений у додатку до Договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 01.09.2025.

За користування кредитними коштами Боржник зобов`язалася сплатити проценти у розмірі 0,00001 % річних. Нарахування процентів здійснюється у порядку, передбаченому Правилами. (п.п. 3.9 - 3.10 кредитного договору).

Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку комісії відповідно до умов цього Договору та Додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною (п. 3.12 кредитного договору, додаток №1 до договору, графік платежів). Так, згідно додатку №1 до договору встановлені: щомісячна комісія у розмірі 49,00 грн. за інформування про стан кредитної заборгованості, щомісячна комісія за управління кредитом у розмірі 3.5% від суми наданого кредиту (15 284,00 грн. х 3.5% = 534,94 грн.), яка сплачується починаючи з 02.08.2025 року.

Як зазначає заявник, що станом на момент винесення ухвали про відкриття провадження (від 14.08.2025 року) існує заборгованість боржника за кредитним договором №0 від 01.06.2024 року у загальному розмірі 4230,94 грн., з яких: 3451 грн. - заборгованість по кредиту, 779,94 грн. - заборгованість по комісіям.

Крім того, між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2024 року типу "Б" (надалі - кредитний договір ). Підписуючи цей договір, клієнт погоджується з умовами надання споживчого кредиту, його обслуговування і погашення, викладеними у договорі та у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ "Укрсиббанк" з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків, які оприлюднені у офіційному виданні "Урядовий кур`єр" №105 від 09.06.2017 року (із усіма змінами та доповненнями) та розміщені на сайті банку та на інформаційних стендах у приміщеннях установ Банку (п. 1.1. кредитного договору). Правила є невід`ємною частиною кредитного договору, не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього кредитного договору.

Сторони, підписавши договір, стверджують що досягли згоди за усіма істотними умовами договору та Правил.

Відповідно до умов кредитного договору 26.12.2024 банк надав боржнику кредит (грошові кошти) в сумі 50 648,00 грн. для особистих потреб, з яких 50000,00 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок позичальника, а 648,00 грн. на оплату страхового платежу.

Відповідно до п.3.5, п.3.6, 3.7 кредитного договору Боржник зобов`язався повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення щомісячно до 25 числа ануїтетних платежів у розмірі 3884,00 грн. з моменту укладення договору до 01.08.2025, з 02.08.2025 - у розмірі 1552,94 грн. та відповідно до Графіка платежів, що викладений у додатку до Договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 25.12.2026.

За користування кредитними коштами Боржник зобов`язалася сплатити проценти у розмірі 0,00001 % річних. Нарахування процентів здійснюється у порядку, передбаченому Правилами. (п.п. 3.8 - 3.10 кредитного договору).

Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку комісію у розмірі 1772,68 грн. відповідно до умов цього Договору та Додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною (п. 3.11 кредитного договору, додаток №1 до договору, графік платежів). Так, згідно додатку №1 до договору встановлена щомісячна комісія за управління кредитом у розмірі 3.5% від суми наданого кредиту (50 648,00 грн. х 3.5% = 1 772,68 грн.).

Так, станом на момент винесення ухвали про відкриття провадження (від 14.08.2025 року) існує заборгованість Боржника за кредитним договором №0 у загальному розмірі 49293,44 грн., з яких: 42202,72 грн. - заборгованість по кредиту, 7090,72 грн. - заборгованість по комісії.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за Кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Отже, як зазначає кредитор та визнавав у заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність сам боржник, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 , що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором №0 від 01.06.2024 року (на суму 4230,94 грн.) та за кредитним договором №0 від 26.12.2024 року (на суму 49 293,44 грн.) складає 53 524,38 грн. та наразі залишається непогашеною боржником.

Керуючий реструктуризацією боргів боржника, у свою чергу, подав повідомлення про результати розгляду вимог кредиторів, згідно з яким грошові вимоги банку були частково визнані ним - у сумі 3 451,00 грн. за кредитним договором №0 від 01.06.2024 року та в сумі 42 202,72 грн. за кредитним договором № 0 від 26.12.2024 року.

Водночас вимоги, що складаються з нарахованої комісії у розмірі 7870,66 грн. за вищевказаними договорами, керуючим реструктуризацією не визнані.

За наслідками розгляду заявлених вимог ухвалою Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у даній справі визнано кредиторами ОСОБА_1 та включено до реєстру вимог кредиторів боржника, зокрема, АТ "Укрсиббанк" на суму 50 498,52 грн., з яких: 4 844,80 грн. підлягають відшкодуванню до задоволення вимог кредиторів; 45 653,72 грн. - у другу чергу, в іншій частині вимоги АТ "Укрсиббанк" відхилено.

Приймаючи вказане судове рішення, місцевий господарський суд керуючись положеннями ст.ст. 512, 514, 516, 525, 526, 629, 1049 ЦК України, визнав АТ "Укрсиббанк" кредитором ОСОБА_1 з грошовими вимогами, що, з урахуванням понесених на сплату судового збору витрат, становлять 50498,52 грн. та відхилив грошові вимоги в частині комісії за обслуговування кредиту на суму 7 870,66 грн., у зв`язку з нікчемністю пунктів кредитних договорів про можливість нарахування позичальнику комісії за обслуговування кредиту, так як такі умови договору суперечать законодавству, чинному на дату укладення договору.

АТ "Укрсиббанк" з даною ухвалою суду першої інстанції не погоджується та в поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала в частині відмови у задоволенні вимог щодо комісії за обслуговування кредиту є незаконною, необґрунтованою, прийнятою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

За твердженнями скаржника, при розгляді керуючим реструктуризацією кредиторської вимоги АТ "Укрсиббанк" та постановлені судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не враховано, зокрема, умови договору та Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АТ "Укрсиббанк", у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції в оскаржувані частині підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового судового рішення про задоволення кредиторських вимог АТ "Укрсиббанк" в повному обсязі.

Оскільки доводи та вимоги скаржника фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду в частині відмови АТ "Укрсиббанк" у задоволенні вимог щодо комісії за обслуговування кредиту, то у відповідності до ст. 269 ГПК України ухвала суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.

В іншій частині ухвала місцевого господарського суду не переглядається.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаної ухвали в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для її скасування з огляду на наступне.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03.10.1997 року №4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori "наступний закон скасовує попередній".

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акту, застосовується ультраактивна форма.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10.06.2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом).

Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування", щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частини першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року у справі №194/1387/19 (провадження №61-7416св20), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21).

Крім того, у постанові від 01.04.2020 року у справі №583/3343/19 (провадження №61-22778св19) Верховний Суд встановив, що "оспорюваними пунктами кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". За наслідками касаційного перегляду справи Верховний Суд положення частини другої пункту 1.10, а також пункту 6 кредитного договору від 21.11.2018 року щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості визнав недійсними відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".".

Також, у постанові Верховного Суду від 15.03.2021 року у справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) підставою визнання недійсними пунктів кредитного договору від 16.07.2018 року щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості вказано частини першу-п`яту статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Дані висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, наведених у зазначених постановах, суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність пунктів наведених кредитних договорів щодо можливості нарахування позичальнику комісії за обслуговування кредиту, так як такі умови договору суперечать наведеному законодавству, чинному на дату укладення договору, у зв`язку із чим, грошові вимоги АТ "Укрсиббанк" до боржника ОСОБА_1 в частині комісії за обслуговування кредиту на суму 7 870,66 грн. були правомірно відхилені судом.

При цьому, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що визначена договором комісія сплачується за послуги інформування банком частіше ніж раз на місяць, про що домовились сторони, колегією суддів відхиляються, оскільки в даному випадку кредитором не надано жодного доказу, що боржник вимагав, а банк надав інформацію про стан розрахунків за кредитними зобов`язаннями за Договорами частіше ніж один раз на місяць, що свідчить про відсутність підстав для визнання вказаних вимог обґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній частині, дослідивши заяву АТ "Укрсиббанк" з грошовими вимогами до боржника та наявні у справі докази, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні вимог банку щодо комісії за обслуговування кредиту у розмірі 7 870,66 грн.

Твердження скаржника про порушення норм процесуального права, зокрема принципу змагальності сторін, а саме: позбавлення кредитора можливості подати заперечення на повідомлення арбітражного керуючого про розгляд грошових вимог банку, є безпідставними та апеляційним судом відхиляються, оскільки законодавцем не передбачено обов`язку кредитора подавати до суду заперечення на повідомлення арбітражного керуючого, а суду - відкладати розгляд справи з метою надання кредитору строку для вчинення відповідної процесуальної дії.

Суд також зазначає, що відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а оскільки оскаржувана ухвала в оскаржуваній частині є законною і обґрунтованою, то зазначені аргументи апелянта не є обов`язковими та беззаперечними підставами для скасування судового рішення внаслідок порушення норм процесуального права згідно ч.3 ст.277 ГПК України.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу місцевого господарського суду в оскаржуваній частині прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування ухвали суду першої інстанції у відповідній частині не вбачається.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги АТ "Укрсиббанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у даній справі в частині відмови АТ "Укрсиббанк" у задоволенні вимог щодо комісії за обслуговування кредиту, така апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, згідно ст.129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у справі №911/2442/25 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Господарського суду Київської області від 12.11.2025 року у справі №911/2442/25 в частині відмови Акціонерному товариству "Укрсиббанк" у задоволенні вимог щодо комісії за обслуговування кредиту залишити без змін.

3.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4.Справу повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 16.02.2026 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

Б.В. Отрюх