РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026Справа № 910/12684/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Ягельської А.О., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Приватного підприємства "Граніт-92"

до 1) Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва",

2) Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

Представники:

від позивача: Мневець О.М.;

від відповідача-1: Панкова О.А.;

від відповідача-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Граніт-92" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" (далі-відповідач 1) та Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі-відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" щодо нарахування Приватному підприємству "Граніт-92" коштів за послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві;

- зобов?язати Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" та Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом?янської районної в місті Києві адміністрації внести зміни до Додатку № 1 Договору № 25 про надання послуг з управління багатоквартирними будинком від 14.02.2025 шляхом виключення зі Списку співвласників і площі квартир та приміщень, що перебувають у їх власності за адресою: бульвар Гавела Вацлава, № 29 пункту 67 - "Приміщення, група приміщень № 68, № 66 площею 579,0 кв.м" з припиненням нарахувань Приватному підприємству "Граніт-92" оплати послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було отримано від відповідача-1 рахунок на оплату послуг з управління багатоквартирним будинком, що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, № 29. Проте, як зазначає позивач, відповідач-1 не надає, а позивач не отримує від нього жодних послуг, оскільки приміщення № 66 та № 68 за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, № 29 є окремими об`єктами нерухомого майна, які не входять у склад спільного майна багатоквартирного будинку № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві та належать на праві власності позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 27.11.2025.

10.11.2025 до суду надійшов відзив Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" на позовну заяву, в якому відповідач-1, зокрема зазначає, що до 01.03.2025 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» надавались послуги ПП «Граніт 92» на підставі договору № 66/904 від 05.05.2015, а з 01.03.2025 підприємству надаються послуги з управління багатоквартирним будинком в рамках договору від 14.02.2025 № 25. В рамках виконання договору № 66/904 відповідач-1 надавав позивачу послуги на площу 579 м.кв, що включає нежиле приміщення № 66 та групу приміщень № 68. Оплата послуг в період з 05.05.2015 по 01.03.2025 виконувалась позивачем належним чином. Також, відповідач-1 зазначає, що вхідна група до приміщення 66,9 м.кв. І поверху та підвалу 258,2 м.кв. розташована на 1 поверсі будинку на бульв. В. Гавела, 29 та не має окремого проходу незалежного від загального будинку. Внутрішньобудинкова система водопостачання, водовідведення, зливової каналізації нежитлових приміщень, які знаходяться у власності ПП «Граніт-92» пов`язана з усім будинком на бульв. В.Гавела 29. Отже, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» не припиняло надавати послуги ПП «Граніт -92» в період з 01.05.2015 по теперішній час, як співвласнику нежитлових приміщень площею 579 м. кв.

12.11.2025 до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача-1, в якій позивач зазначає, що не відмовлявся від укладання договору з керуючою компанією, а надав пропозицію щодо приведення договору у відповідність з фактичними обставинами, а саме, - укладання окремого договору щодо отримання послуг керуючої компанії відносно належних йому на праві власності самостійних об`єктів нерухомого майна, без прив`язки до спільного майна співвласників багатоквартирного будинку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/12684/25 призначено на 18.12.2025.

У судовому засіданні 18.12.2025 оголошено перерву до 05.02.2026.

У цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується довідкою Господарського суду міста Києва про доставлення процесуального документа (ухвала суду від 18.12.2025) до електронного кабінету Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - 23.12.2025 о 18:47 год.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача-2 був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача-2 не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі ухвалено за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.02.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, Приватне підприємство «Граніт-92» (правонаступник Малого приватного підприємства "Граніт") є власником нежитлового приміщення № 66 (в літері А) загальною площею 512,1 кв. м, що розташовано за адресою: м. Київ, бул-р Івана Лепсе, будинок 29, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення № 036166 від 25.10.2007, виданого на підставі рішення Господарського суду міста Києва № 47/244 від 26.09.2007.

Так, згідно рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2007 у справі № 47/244 за позовом Приватного (малого) підприємства «Граніт» до Солом?янської районної в місті Києві ради про визнання права власності в спільному майні:

- позов Приватного (малого) підприємства «Граніт» задоволено повністю;

- визнано за Малим приватним підприємством «Граніт» право власності на нежиле приміщення № 66 загальною площею 512,1 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 29 (в літері «А»), як окремий об?єкт нерухомого майна;

- припинено право спільної часткової власності Малого приватного підприємства «Граніт» на частку в розмірі 12/100 частин будинку, який знаходиться за адресою: м. Київ-124, бульвар Івана Лепсе, 29 (в літері «А»).

Крім того, Приватне підприємство «Граніт-92» є власником групи приміщень № 68 (в літері A1) загальною площею 66,90 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Івана Лепсе, будинок 29, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення № 029530 від 06.05.2009, виданого на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2009 у справі № 30/137.

Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2009 у справі № 30/137 за позовом Малого приватного підприємства «Граніт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УТП» та Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» про визнання права власності та зобов`язання зареєструвати право:

- позов Малого приватного підприємства «Граніт» задоволено повністю;

- визнано за Малим приватним підприємством «Граніт» право власності на групу приміщень № 68 загальною площею 66,90 кв. м. літера «А1», що розташована за адресою м. Київ, бульв. Лепсе Івана, 29;

- зобов`язано Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати право власності Малого приватного підприємства «Граніт» на групу приміщень № 68 загальною площею 66,90 кв. м. літера «А1», що розташована за адресою м. Київ, бульв. Лепсе Івана, 29.

В подальшому, рішенням Київської міської ради від 10 листопада 2016 року № 315/1319 «Про перейменування бульвару, вулиць, найменування площі та присвоєння імен скверам в місті Києві» бульвар Івана Лепсе перейменовано на бульвар Вацлава Гавела.

Отже, позивач зазначає, що Приватне підприємство «Граніт-92» є власником відокремлених об?єктів нерухомого майна - нежитлового приміщення № 66 загальною площею 512,1 кв. м (в літері «А») та групи приміщень №є 68 загальною площею 66,90 кв. м літера «А1», що знаходяться за адресою: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 29.

Проте, як вказує позивач, в березні 2025 ПП «Граніт-92» отримало від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва» рахунок № 25/1/66/904-32025-Г від 10.03.2025 на оплату послуги: «Надання послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 29» на суму 6183,72 грн.

Позивач зазначає, що керуюча компанія не надає позивачу, а позивач не отримує від компанії будь-яких послуг, у зв`язку з чим позивачем було направлено Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" лист № 2503/1 від 25.03.2025, в якому він просив перерахувати вартість послуг, надати калькуляцію послуги, надати договір № 25/1/66/904 від 14.02.2025 на підставі якого проведено нарахування за послуги Керуючою компанією та внести до нього зміни.

У відповідь на звернення позивача № 2503/1 від 25.03.2025 Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" направило відповідь №108/38-1700 від 07.04.2025, в якій зазначило, що нею надається послуга з управління багатоквартирним будинком № 29 на бульварі Вацлава Гавела на підставі договору від 14.02.2025 № 25, а всі співвласники будинку зобов?язані сплачувати послуги з управління згідно діючого законодавства. До відповіді додано копію договору № 25 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 14.02.2025, укладеним КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва», як Управителем, та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 29, як Співвласниками, в особі начальника управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації.

До договору № 25 від 14.02.2025 додано додаток № 1 - Список співвласників і площа квартир та приміщень, що перебувають у їх власності за адресою: бульв. Вацлава Гавела, № 29.

Пункт 67 вказаного додатку № 1 містить відомості про приміщення, групи приміщень № 68, № 66 площею 579,0 кв. м, тобто приміщення, що перебувають у власності позивача на підставі судових рішень Господарського суду міста Києва.

Тож, листом від 12.04.2024 № 1204/1 позивач знов звернувся до відповідача-1, в якому зазначив, що договір № 25 від 14:02.2025 не має відношення до ПП «Граніт», так як Підприємство не є співвласником багатоквартирного будинку № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві, та запропонувало укласти окремий договір прибирання прибудинкової території з тильної та бокової частини належного Підприємству приміщення.

Листом від 28.04.2025 № 108/38-2172 відповідач-1 надав відповідь на вищезазначений лист позивача, в якому з посиланням на норми діючого законодавства зазначив про обов?язки співвласників багатоквартирного будинку виконувати умови договору від 14.02.2024 № 25, а у разі незгоди - звернутись до суду

Крім того, відповідач-1 звертався до позивача з претензією № 108/38-4578 від 18.09.2025, в якій просив позивача добровільно оплатити заборгованість у сумі 23 748, 27 грн на підставі договору № 25 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме сплати за послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою: бульв. Вацлава Гавела, 29.

Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач-1 не надає, а позивач не отримує від нього жодних послуг, оскільки приміщення № 66 та № 68 за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, № 29 є окремими об`єктами нерухомого майна, які не входять у склад спільного майна багатоквартирного будинку № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві та належать на праві власності позивачу, у зв`язку з чим просить суд визнати протиправними дії Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" щодо нарахування Приватному підприємству "Граніт-92" коштів за послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві; зобов?язати Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" та Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом?янської районної в місті Києві адміністрації внести зміни до Додатку № 1 Договору № 25 про надання послуг з управління багатоквартирними будинком від 14.02.2025 шляхом виключення зі Списку співвласників і площі квартир та приміщень, що перебувають у їх власності за адресою: бульвар Гавела Вацлава, № 29 пункту 67 - "Приміщення, група приміщень № 68, № 66 площею 579,0 кв.м" з припиненням нарахувань Приватному підприємству "Граніт-92" оплати послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 Цивільного кодексу України).

За положеннями частини другої статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Відповідно до приписів ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (п. 6 ч. 1 ст. Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").

Згідно ч. 1 ст. 5 ст. Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів та прийняття відповідних рішень здійснюються згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").

Частиною 2 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності;витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат (ч. 2 ст. 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").

Як встановлено судом, позивач - Приватне підприємство «Граніт-92» (правонаступник Малого приватного підприємства "Граніт") є власником нежитлових приміщень № 66 (в літері А) загальною площею 512,1 кв.м та № 68 (в літері A1) загальною площею 66,90 кв. м, що розташовано за адресою: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела в м. Києві, будинок 29, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення № 036166 від 25.10.2007, виданого на підставі рішення Господарського суду міста Києва № 47/244 від 26.09.2007 та копією реєстраційного посвідчення № 029530 від 06.05.2009, виданого на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2009 у справі № 30/137.

Позивач вказує, що приміщення № 66 та № 68 за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, № 29 є окремими об`єктами нерухомого майна, які не входять у склад спільного майна багатоквартирного будинку № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві, а відповідач-1 не надає позивачу жодних послуг.

Так, відповідно до п. 2.2.2. статуту Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва", затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.01.2015 № 5 (у редакції розпорядження Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2020 № 157), предметом діяльності підприємства є:

- надання житлової послуги (управління багатоквартирним будинком): утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівля електричної енергії для - забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

- укладання від імені співвласників багатоквартирного будинку договорів про надання комунальних послуг з відповідними виконавцями таких послуг та забезпечення виконання умов договорів і контроль за якістю цих послуг.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач) (ч. 2 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Частиною 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Як зазначає відповідач-1, відповідно до Порядку проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13.06.2016 № 150, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» було визначено переможцем конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку та укладено договір від 14.02.2025 № 25 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 на бульв. Гавела Вацлава з 01.03.2025.

Відповідно до приписів ст. 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу.

Частиною 3 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: перелік послуг; вимоги до якості послуг; права і обов`язки сторін; відповідальність сторін за порушення договору; ціна послуги; порядок оплати послуги; порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.

З матеріалів справи вбачається, що 14.02.2025 між Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" (далі - управитель) та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 29 (далі - співвласники) укладено договір № 25 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, відповідно до якого управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком (далі - послуги з управління), що розташований за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 29, а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.

Згідно п. 2 договору, список співвласників і площа квартир та приміщень, що перебувають у їх власності, станом на дату укладення договору, зазначаються у додатку 1 до договору, що є невід`ємною частиною. Загальні відомості про будинок зазначаються у додатку № 2 до договору і є невід`ємною його частиною.

Додатком № 1 до договору № 25 від 14.02.2025 є список співвласників і площа квартир та приміщень, що перебувають за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 29, в якому під номером 67 вказано приміщення № 68 та № 66 позивача.

Приписи статті 202 Цивільного кодексу України встановлюють, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Умови чинності правочинів встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.

Суд зазначає, що нежитлове приміщення, загальною площею 512,1 кв.м № 66 (в літері А), розташоване в житловому будинку на бульв. Вацлава Гавела, 29 в місті Києві знаходиться у приватній власності Приватного підприємства «Граніт-92» на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2007 у справі № 47/244, а отже позивач є співвласником вищезазначеного будинку на рівні з іншими співвласниками будинку на момент підписання договору № 25 від 14.02.2025 та має такі ж права і обов`язки щодо майна, яке йому належить, як і інші співвласники майна (житлових та нежитлових приміщень будинку).

Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна група приміщень № 68 (в літері А1), загальною площею 66,90 м. кв., що розташовані за адресою: бульв. В. Гавела, 29 на момент укладення договору про надання послуги з управління № 25 від 14.02.2025 знаходились у приватній власності Приватного підприємства «Граніт-92» та не є окремо розташованою спорудою.

При цьому, в матеріалах справи міститься договір № 66/904 про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території від 05.05.2015, який був укладений між позивачем та відповідачем-1, який діяв до укладення договору про надання послуг з управління № 25, тобто до 01.03.2025. Відповідно до умов договору № 66/904 відповідач-1 надавав позивачу послуги з обслуговування, експлуатації та ремонту будинку, а також утримання прибудинкової території на загальну площу 579 м.кв, що включає нежиле приміщення № 66 та групу приміщень № 68.

В рамках виконання договору № 66/904 позивач звертався до відповідача-1 з заявами від 24.10.2018 та 24.03.2021 про надання письмової згоди на використання внутрішніх систем водопостачання та водовідведення у житловому будинку 29 на бульв. В. Гавела та 26.10.2018 і 01.04.2021 відповідно отримав погодження від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» на використання внутрішньобудинкових мереж холодного водопостачання та каналізації житлового будинку № 29 на бульв. В. Гавела для потреб водопостачання та скидання стічних вод нежитлового приміщення ПП «Граніт -92».

Вказане підтверджується по поверховим планом, який затверджений печаткою позивача.

При цьому, суд зазначає, що згідно по поверхового плану вхідна група до приміщення 66,90 м.кв. І поверху та підвалу 258,2 м.кв. розташована на 1 поверсі будинку на бульв. В. Гавела, 29 та не має окремого проходу незалежного від загального будинку. Внутрішньобудинкова система водопостачання, водовідведення, зливової каналізації нежитлових приміщень, які знаходяться у власності ПП «Граніт-92» пов`язана з усім будинком на бульв. В.Гавела 29.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» надає послуги ПП «Граніт-92» починаючи з 01.05.2015 по теперішній час, як співвласнику нежитлових приміщень загальною площею 579 м. кв.

З матеріалів справи вбачається, що 22.10.2025 відповідач-1 листом №108/38-5132 звертався до Комунального підприємства Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації щодо надання інформації стосовно нежитлового приміщення № 66 (літера А) загальною площею 512 кв.м. будинку № 29 на бульварі Вацлава Гавела у місті Києві, а саме чи є нежитлове приміщень № 66 частиною житлового будинку на бульварі Вацлава Гавела, 29 та якщо вказане приміщення відокремлене житлового будинку на бульварі Вацлава Гавела, 29 повідомити яка його поштова адреса.

Листом № 062/14-10711 від 29.10.2025 Комунальне підприємство Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації надало відповідь на вищезазначений лист позивача, в якому повідомило, що за матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: бульв. Гавела Вацлава, 29 група нежитлових приміщення № 66 розташована на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, а технічна інвентаризація була проведена в 2021 році та в подальшому КМ БТІ не проводилась.

Відповідно частини 3 ст. 364 Цивільного кодексу України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Так, позивач скористався своїм правом і виділив свою частку у праві спільної часткової власності, як окремий об`єкт нерухомого майна, якими є всі квартири та нежитлові приміщення багатоквартирного будинку № 29 на бульварі Вацлава Гавела, але виділення майна з спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомості не позбавило позивача права спільної сумісної власності на спільне майно багатоквартирного будинку таке як стіни, внутрішньобудинкові мережі, інші конструктивні елементи будинку, тощо. Тобто, позивач не має спільної часткової власності в будинку, а є співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №910/4055/18, від 16.04.2019 у справі №925/2301/14).

Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності господарського процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України містить стандарт доказування "вірогідності доказів", який підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

В даному випадку, суд звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 02.03.2021 у справі №922/2319/20, від 16.02.2021 у справі №913/502/19, від 13.08.2020 у справі №916/1168/17, від 16.03.2021 у справі №905/1232/19).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Суд зазначає, що нежитлові приміщення № 66 та № 68 загальною площею 579, 00 кв.м. розташовані в житловому будинку на бульв. Вацлава Гавела, 29 в місті Києві, не є окремо розташованими спорудами, не мають окремого проходу незалежного від загального будинку, доказів зворотного позивачем не надано. Відтак, позивач є співвласником вищезазначеного будинку на рівні з іншими співвласниками будинку та зобов`язаний сплачувати за надані відповідачем послуги, а тому у суду відсутні підстави для визнання протиправними дії Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" щодо нарахування Приватному підприємству "Граніт-92" коштів за послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві, як і відсутні підстави для зобов??язання відповідачів внести зміни до Додатку № 1 Договору № 25 про надання послуг з управління багатоквартирними будинком від 14.02.2025 шляхом виключення зі Списку співвласників і площі квартир та приміщень, що перебувають у їх власності за адресою: бульвар Гавела Вацлава, № 29 пункту 67 - "Приміщення, група приміщень № 68, № 66 площею 579,0 кв.м" з припиненням нарахувань Приватному підприємству "Граніт-92" оплати послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві.

Крім того, суд також вважає необхідне зазначити наступне.

Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд звертає увагу на те, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 статті 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу Україн передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно з положеннями статей 2, 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19 зазначено, що відсутність порушення прав та інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Проте, суд зазначає, що звертаючись до суду з заявленими позовними вимогами Приватним підприємством "Граніт-92" у встановленому законом порядку не доведено яким саме чином порушені його права та/або інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, внаслідок виставлення відповідачем-1 йому рахунків на оплату за надані послуги та включення його нежитлових приміщень до списку співвласників і площі квартир та приміщень, що перебувають за адресою: м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 29, що є додатком № 1 до договору № 25 від 14.02.2025, враховуючи що нежитлові приміщення позивача не є окремими спорудами, а розташовані в житловому будинку на бульв. Вацлава Гавела, 29 в місті Києві, при цьому позивач споживає надані відповідачем послуги, що вбачається з матеріалів справи, зокрема позивач звертався до відповідача-1 із заявами про надання письмової згоди на використання внутрішніх систем водопостачання та водовідведення у житловому будинку 29 на бульв. В. Гавела, м. Київ.

За таких обставин, суд дійшов висновку що позивачем не доведено порушення прав, за захистом яких він звернувся до суду, з боку відповідачів, а тому позовні вимоги про визнання протиправними дії Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" щодо нарахування Приватному підприємству "Граніт-92" коштів за послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві та, відповідно, про зобов?язання Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва" та Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом?янської районної в місті Києві адміністрації внести зміни до Додатку № 1 Договору № 25 про надання послуг з управління багатоквартирними будинком від 14.02.2025 шляхом виключення зі Списку співвласників і площі квартир та приміщень, що перебувають у їх власності за адресою: бульвар Гавела Вацлава, № 29 пункту 67 - "Приміщення, група приміщень № 68, № 66 площею 579,0 кв.м" з припиненням нарахувань Приватному підприємству "Граніт-92" оплати послуги з управління багатоквартирним будинком № 29 по бульвару Вацлава Гавела в м. Києві не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не висвітлюються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства "Граніт-92" не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 20.02.2026.

Суддя С.О. Щербаков