СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Харків Справа № 917/1621/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Максілайн", Полтавська обл., Миргородський р-н, с-ще Гоголеве на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1621/25

за позовною заявою Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, м. Київ,

в особі 1. Головного управління Національної гвардії України, м. Київ,

2. Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, АДРЕСА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максілайн", Полтавська обл., Миргородський р-н, с-ще Гоголеве

про стягнення 51 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025року Керівник Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі- Прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України (далі- Позивач 1) та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі- Позивач 2) звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» (далі- Відповідач) про стягнення 51 000,00 грн пені за неналежне виконання умов договору № 112/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 р.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 20.11.2025року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Відповідач, не погодившись з вищезазначеним рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, за змістом якої просив рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. В разі скасування рішення просив зменшити розмір штрафних санкцій, враховуючи, що Позивачем не понесено збитків.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено всі обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме:

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав до представництва Прокурором інтересів Позивача 2, оскільки він не є державним органом а має власні повноваження на звернення до суду з самостійним позовом;

- Позивач не зазнав збитків у зв`язку з невиконанням Відповідачем договору;

- суд першої інстанції не взяв до уваги положення статті 233 Господарського кодексу України, оскільки штрафна санкція у вигляді пені покладає на Відповідача надмірний тягар відповідальності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №917/1621/25 від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи у строк до 12.01.2026р. (включно). Вказаною ухвалою повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі частини 10 статті 270 ГПК України, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Від Прокурора надійшов відзив, за змістом якого останній вважав рішення суду законним та обґрунтованим, зазначивши, зокрема, наступне:

-твердження Відповідача про відсутність повноважень на звернення з даним позовом не відповідають дійсності, оскільки у даному випадку йдеться про порушення інтересів держави та відсутності фактів самостійного звернення Позивачів з відповідним позовом;

- посилання на відсутність збитків у Позивача 2 є помилковим через те, що предметом позову є стягнення пені за порушення виконання зобов`язання, а не стягнення збитків;

-Відповідачем не доведено наявності законних підстав до зменшення розміру пені. Позивачем 2 також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про відсутність підстав до зменшення розміру пені та відсутності необхідності встановлення наявності збитків для стягнення пені.

Від інших учасників справи відзивів на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходило.

Враховуючи положення ч. ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга по суті спору не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду підлягає залишенню без змін в частині захисту законного інтересу держави в особі Позивача 1, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

-укладення 10.04.2025 року між Позивачем 2 та Відповідачем Договору № 112/ВОЗ-2025, згідно з п. 1.1 якого Відповідач взяв на себе зобов`язання поставити Позивачу 2 товар - масло вершкове, а Позивач 2 - прийняти і оплатити такий товар (далі- Договір);

-надання 01.05.2025 року Позивачем 2 представнику Відповідача за довіреністю б/н від 09.04.2025 р. заявки на поставку товару за Договором в кількості 30 000 кг, дата поставки - 30.05.2025 ;

- поставки товару за видатковими накладними № 0000246/3007 від 05.06.2025 р. в кількості 10 000 кг на суму 3 000 000,00 грн та за № 0000247/4114 від 06.06.2025 р. в кількості 20 000 кг на суму 6 000 000,00 грн;

- перерахування Позивачем 2 Відповідачу коштів за вказаний товар в сумі 9 000 000,00 грн за платіжними інструкціями № 3622 від 25.06.2025 р. та № 3625 від 25.06.2025 ;

Прокурор та Позивачі стверджують, що Відповідач не дотримався строків поставки товару за Договором, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з останнього 51 000,00 грн пені за неналежне виконання умов Договору.

Відповідач в суді першої інстанції заперечував проти позову, зазначаючи про відсутність виключних обставин для представництва інтересів Позивачів.

Крім того Відповідач просив у разі задоволення позовних вимог зменшити суму пені з огляду на виконання ним поставки за Договором та відсутністю збитків Позивача 2.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд вважав їх обґрунтованими та доведеними.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано вчиненням Відповідачем господарського правопорушення у вигляді невиконання поставки товару у встановлений договором строк, що зумовлює стягнення з нього пені.

Також місцевий господарський суд відхилив клопотання Відповідача про зменшення штрафних санкцій через відсутність підстав для такого зменшення та доказів на їх підтвердження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо підстав до звернення Прокурора з даним позовом.

Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частинами 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У пункті 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 наведено висновок: «держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді».

У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 міститься висновок, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

У п.п.79-80 зазначеної постанови визначено, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Згідно зі ст. 2 Закону основними функціями Національної гвардії України є, зокрема, захист конституційного ладу України, цілісності її території від спроб зміни їх насильницьким шляхом; охорона громадської безпеки і порядку, забезпечення захисту та охорони життя, здоров`я, прав, свобод і законних інтересів громадян; участь у забезпеченні громадської безпеки та охороні громадської безпеки і порядку під час проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій та інших масових заходів, що створюють небезпеку для життя та здоров`я громадян; забезпечення охорони органів державної влади, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, участь у здійсненні заходів державної охорони органів державної влади та посадових осіб; участь у здійсненні заходів, пов`язаних з припиненням збройних конфліктів та інших провокацій на державному кордоні, а також заходів щодо недопущення масового переходу державного кордону з території суміжних держав; участь у здійсненні заходів правового режиму воєнного стану; участь у виконанні завдань територіальної оборони.

Крім того, відповідно до п. 1 Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України № 346/2014 від 28.03.2014 р., головним органом військового управління Національної гвардії України є Головне управління Національної гвардії України.

Статтею 5 Закону унормовано, що до складу Національної гвардії України входять: головний орган військового управління Національної гвардії України; оперативно- територіальні об`єднання Національної гвардії України; з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.

Статтею 23 ЗУ «Про Національну гвардію України» визначено, що матеріально- технічне забезпечення органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України, з`єднань, військових частин і підрозділів, вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я, установ Національної гвардії України здійснюється головним органом військового управління Національної гвардії України та іншими органами виконавчої влади через відповідні військові частини Національної гвардії України в межах коштів, передбачених на зазначені цілі.

Також згідно з пп. 19 п. 4 Указу Президента України № 346/2014 від 28.03.2014 р. Головний орган військового управління НГУ відповідно до покладених на нього завдань здійснює через відповідні військові частини Національної гвардії України забезпечення Національної гвардії України, матеріально-технічне забезпечення територіальних управлінь НГУ, з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ Національної гвардії України, закупівлю, накопичення й ефективне використання військового майна та інших матеріально-технічних ресурсів, забезпечує їх експлуатацію, ремонт і зберігання, здійснює контроль у цій сфері.

З урахуванням цього, Позивач 1 є уповноваженим суб`єктом в розумінні, зокрема, ст.23 Закону «Про прокуратуру» та ст.53 ГПК, від імені якого прокурор може звернутися до суду з позовом в інтересах держави.

Щодо представництва інтересів держави в особі Позивача 2, то він є юридичною особою та за змістом відповідного Положення, затвердженого Наказом МВС України 02.02.2015 № 122 з наступними змінами, метою його створення є здійснення матеріально- технічного та інших видів забезпечення Позивача 1, до основних обов`язків Позивача 2 входить організація та здійснення всебічного та своєчасного забезпечення Позивача 1, а також за його рішеннями - територіальних управлінь, з`єднань, військових частин і підрозділів, вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ Національної гвардії України необхідними матеріально-технічними засобами, здійснювати контроль за їх використанням, планувати і здійснювати автомобільні перевезення.

Отже, в розумінні вищенаведених норм закону та Положення Позивач 2 не є органом державної влади чи місцевого самоврядування і не є суб`єктом владних повноважень, а є суб`єктом господарської діяльності, тому за усталеною практикою

Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові від 09.07. 2025 року у справі № 910/4017/24 , звернення Прокурором в інтересах Позивача 2 порушує заборону здійснення представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, оскільки Позивач 2 за своєю організаційно-правовою формою є державною установою, а не державним органом; у спірних правовідносинах ця установа діяла як господарюючий суб`єкт, а не як суб`єкт владних повноважень, а тому пред`явлення позову в інтересах останнього є неправомірним і виходить за межі повноважень прокурорського представництва, що залишено поза увагою суду першої інстанції.

Щодо порушення інтересів держави в особі Позивача 1.

З матеріалів справи вбачається, що договір поставки № 112/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 р. укладено між Позивачем 2 та Відповідачем, а Позивач 1 безпосередньо не є стороною даного правочину, наслідки неналежного виконання якого Відповідачем є предметом даного спору.

Разом з тим, як вбачається зі змісту укладеного між сторонами Договору, саме для виконання вищенаведених завдань були здійснені поставка продукту харчування за адресами інших підрозділів, що входять до управління Позивача 1, а не безпосередньо Позивача 2.

Отже, з урахуванням специфіки укладеного Договору поставки продуктів харчування та мети його укладення, звернення Прокурора викликано саме захистом інтересів держави, оскільки кошти, одержані від здійснення Позивачем 2 господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну безпеку відповідно до кошторису Позивача 1, тому вимоги Прокурора про стягнення спірної неустойки на рахунок Позивача 2 є легітимним способом захисту інтересу держави в особі Позивача 1.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 910/3169/18 .

З огляду на викладене, Прокурором в позовній заяві правильно зазначено Позивача 1, як особу, що уповноважена державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Оскільки Позивачем 1 не вжито заходів по стягненню з Відповідача пені за несвоєчасну поставку товару за Договором, керівником Лубенської окружної прокуратури Полтавської області листом № 16/5797вих-25 від 14.08.2025 р попередньо повідомлено Позивача 1 про намір звернутися до господарського суду в інтересах держави в особі вказаних органів із зазначеним позовом, отже Прокурором дотримано передбачені законом умови щодо звернення з відповідним позовом.

Наведені обставини судом першої інстанції докладно обґрунтовано в мотивувальній частині рішення, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо позову в інтересах Позивача 2, то відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора необхідно вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. В таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (залишення позову без розгляду).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Позивача 2 у спірних правовідносинах, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню в порядку ч.1 ст.278 ГПК України, а позовні вимоги Прокурора, що заявлені в інтересах держави в особі Позивача-2 -залишенню без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 226 ГПК України.

В цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, проте це не вплинуло на висновок суду першої інстанції по суті спору за наступних підстав.

Предметом апеляційного перегляду є висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову щодо стягнення пені, а також відхилення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що їх не спростовують, виходячи з наступного.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями § 3 глави 54 Цивільного кодексу України .

Згідно з частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом першої інстанції, у пункті 6.1 Договору № 112/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 р., сторони узгодили, що дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці замовника, яка вручається під особистий підпис постачальнику.

У заявці на поставку товару визначена дата поставки товару - 30.05.2025, що надана 01.05.2025 Позивачем Відповідачу на поставку товару за Договором в кількості 30 000 кг, отримання якої Відповідач не заперечує.

Згідно видаткових накладних № 0000246/3007 від 05.06.2025 р. та № 0000247/4114 від 06.06.2025 р., підписаними сторонами, поставка товару відбулась з порушенням вищезазначеного строку, а саме:

- товар в кількості 10 000 кг на суму 3 000 000,00 грн - 05.06.2025 р.;

- товар в кількості 20 000 кг на суму 6 000 000,00 грн - 06.06.2025 р..

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 8.3 Договору за порушення строку поставки товару, зазначеного у письмовій заявці замовника, постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 % вартості товару, з яких допущено прострочення за кожний день прострочення.

Встановлені вище обставини справи, а саме наявність прострочення виконання господарського зобов`язання, свідчить про наявність підстав для стягнення з Відповідача пені у розмірі 51 000,00грн, правильність цього розрахунку не оспорюється Відповідачем.

Щодо доводів апелянта про зменшення розміру штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

Неможливість своєчасної поставки товару Відповідач мотивував відсутністю збитків у Позивачів та неприпустимості набуття пенею ознак каральної санкції.

Проте Відповідач взагалі не надав суду жодного доказу обставин неможливості своєчасної поставки Товару.

Судова колегія також зазначає, що Відповідач, як суб`єкт підприємницької діяльності, яка здійснюється ним на власний ризик, повинен був усвідомлювати можливі наслідки та ризики укладення договору поставки, у тому числі під час дії воєнного стану.

Відповідач укладав Договір вже під час дії воєнного стану, отже, проявивши розумну обачність, мав спрогнозувати імовірне настання певних правових наслідків.

Більше того, Відповідач погодився на включення до Договору умов щодо можливості нарахування пені внаслідок його неналежного виконання.

За таких обставин судова колегія вважає необґрунтованими посилання апелянта на наявність підстав до зменшення штрафних санкцій.

Враховуючи, що Відповідачем не наведено виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені, а також не надано доказів надмірності заявлених штрафних санкцій, специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, час укладення Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Щодо доводів апелянта, що Позивач не поніс збитків у зв`язку з невиконанням Відповідачем Договору, то в даному випадку це не впливає на вирішення даного спору.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 року у справі №917/1621/25 в частині заявлених позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Позивача 1 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги, оскільки саме з його виник виник спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 226, 269, 270, 271, 275, 276, 278, 281- 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Максілайн", Полтавська обл., Миргородський р-н, с-ще Гоголеве на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1621/25 - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1621/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, м. Київ в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, АДРЕСА_1 , позов в цій частині залишити без розгляду.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1621/25 в частині задоволення позовних вимог Керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, м. Київ в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України, м. Київ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» на рахунок Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, АДРЕСА_1 пені в розмірі 51 000,00 грн за договором №112/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 р. та розподілу судових витрат - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю "Максілайн", Полтавська обл., Миргородський р-н, с-ще Гоголеве.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков