ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3429/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/3429/25

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, )

до відповідача: Громадської організації «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» (вул. Академіка Вільямса, № 79, ОСЗШ 86, м. Одеса, 65089, )

про розірвання договору, виселення та стягнення 23 031,82 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Громадської організації «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С», в якій просить суд:

- розірвати договір оренди нежилого приміщення від 01.10.2014 № 19-к/14, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Громадською організацією «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С»;

- виселити Громадську організацію «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» з приміщення в Одеській СШ № 86, загальною площею 234,60 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

- стягнути з Громадської організації «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 23031,82 грн, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014 щодо повної та своєчасної оплати орендних платежів.

Так, позивач зауважує, що 22.01.2020 додатковим договором № 8 термін дії договору продовжено до 31.12.2020, а 03.07.2020 орендарем подано лист на продовження вказаного договору оренди. В свою чергу, 25.08.2021 відповідач звернувся до позивача з листом щодо продовження договору оренди від 01.10.2014 № 19-к/14 строком на 20 роки 11 місяців. 04.10.2021 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було надано роз`яснення, що з 01.02.2020 набув чинності ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ.

Як додає позивач, 05.03.2024 Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до орендаря та балансоутримувача щодо термінового здійснення фактичної передачі нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79 (колишня вул. Академіка Вільямса) за актом приймання-передачі. 18.03.2024 Департаментом отримано лист від балансоутримувача Одеський ліцей № 86 Одеської міської ради, згідно якого стало відомо, що Громадська організація «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» не працює з лютого 2022 року, а в цих приміщеннях створено найпростіше укриття.

Позивач вказує, що 24.04.2024 був складений акт обстеження спірних нежитлових приміщень, яким встановлено, що відповідач у вказаному приміщенні не працює з лютого 2022 року, проте приміщення за актом приймання передачі не передавалось.

При цьому, позивач звертає увагу, що відповідач не виконує неналежним чином взяті на себе зобов`язання у частині сплати орендної плати, що є порушенням умов договору оренди, визначених в п.п. 2.2, 2.3. щодо сплати орендної сплати своєчасно та у повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 11.06.2025 у останнього утворилась заборгованість з орендної плати, яка становить 23031,82 грн, що є істотним порушенням орендарем умов договору.

За ствердженням позивача, Департамент при укладенні договору оренди з відповідачем діяв в інтересах територіальної громади м. Одеса, розраховував на повне та своєчасне виконання взятих на себе зобов`язань по сплаті орендної плати відповідачем і, як наслідок, систематичне поповнення місцевого бюджету, однак, через неповну й несистематичну несплату орендної плати відповідачем, Департамент був позбавлений можливості виконувати свої обов`язки щодо забезпечення надходження коштів до бюджету міста за рахунок ефективного обліку, використання, збереження майна територіальної громади.

Також, позивач вважає, що у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний повернути орендоване майно в порядку визначеним договором оренди, а відтак, вимога про виселення відповідача є обґрунтованою та такою, що забезпечує поновлення порушеного права позивача як орендодавця.

Відзив на позов відповідач суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2025 позовна заява вх.№3518/25 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.09.2025 позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вх. № 3518/25 від 26.08.2025) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом семи днів з дня вручення ухвали суду.

04.09.2025 до суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла заява (вх.№ 27423/25), із змісту якої вбачається фактичне усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 01.09.2025 та додані відповідні документи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.09.2025 прийнято позовну заяву (вх.№ 3518/25 від 26.08.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3429/25, справу № 916/3429/25 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на "14" жовтня 2025 року о 14:20 год.

14.10.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/3429/25 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду та протокольну ухвалу про перерву до "18" листопада 2025 року об 11:00 год., про що відповідач був повідомлений відповідною ухвалою суду від 15.10.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

18.11.2025 від позивача до суду надійшли клопотання (вх. № 36665/25, № 36696/25), згідно яких останній просив поновити Департаменту строку на долучення доказів та долучити до матеріалів справи копію акта обстеження нежитлових приміщень з фотофіксацією від 24.10.2025 та копію акта огляду від 07.11.2024.

18.11.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/3429/25 судом було постановлено протокольну ухвалу, якою клопотання позивача було задоволено, поновлено строк на подання до суду доказів та долучено надані позивачем документи до матеріалів справи. Окрім того, судом було постановлено протокольну ухвалу про перерву до "11" грудня 2025 року об 11:00 год., про що повідомлено відповідача у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України ухвалою суду від 19.11.2025.

11.12.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/3429/25 судом, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/3429/25 до судового розгляду по суті на "25" грудня 2025 року о 14:20 год. Громадську організацію «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» про дату, місце та час судового засідання по суті у справі № 916/3429/25 було повідомлено ухвалою суду від 12.12.2025, постановленою у відповідності до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України.

25.12.2025 у судовому засіданні по справі № 916/3429/25, враховуючи неявку відповідача у судове засідання з розгляду справи по суті, судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "22" січня 2026 року об 11:00 год., про що відповідач був повідомлений відповідною ухвалою суду від 26.12.2025 відповідно до вимог ст. 120 ГПК України.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 у справі № 916/3429/25 на 22.01.2026 об 11:00 год., не відбулося у зв`язку з призупиненням реєстрації вхідної кореспонденції та проведення судових засідань з огляду на розгерметизацію системи опалення та низьку температуру повітря в адміністративній будівлі суду.

26.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/3429/25 призначено на "05" лютого 2026 року о 10:20 год.

В судове засідання 05.02.2026 представник позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не з`явився, повідомлений належним чином, під час розгляду справи виступив із вступною промовою, позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Відповідач Громадська організація «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С», про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, проте свого представника в судові засідання жодного разу не направив, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтував, своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Так, частиною 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, враховуючи відсутність у Громадської організації «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» електронного кабінету, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України копії ухвал суду по справі № 916/3429/25 були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Академіка Вільямса (нова назва вул. Євгена Чикаленка), № 79, ОСЗШ 86, м. Одеса, 65089.

Як вбачається з матеріалів справи, надіслані відповідачу рекомендованим листом з позначкою «Судова повістка» ухвали суду були повернуті поштовою установою на адресу суду з відбитком календарного штемпелю на конверті та відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення.

Згідно п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи зі змісту статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 19.12.2024 у справі № 910/9262/23 тощо.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постанови Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, тощо).

В пункті 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 та в пункті 97 постанови від 17.05.2024 об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/17772/20 сформульовано висновки про те, що негативні наслідки через неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця. Не може вважатися неотриманим чи отриманим несвоєчасно звернення відправника до одержувача, якщо одержувач власними діями чи бездіяльністю (наприклад, несвоєчасним зверненням до відділення поштового зв`язку, незабезпечення особи для отримання кореспонденції за своєю адресою тощо) призвів до затримки в одержанні кореспонденції. Протилежний підхід суперечив би принципам справедливості, добросовісності і розумності (стаття 3 ЦК України).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Суд зауважує, що, виходячи зі змісту диспозитивних положень пунктів 1- 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення може бути не лише день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (тобто день фактичного отримання рішення), а й день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 903/237/23).

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвали суду вважаються врученими відповідачу в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

При цьому, враховуючи неотримання відповідачем поштової кореспонденції за своїм офіційним місцезнаходженням, судом протягом всього строку розгляду справи вживалися додаткові заходи щодо належного та фактичного повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом за всіма відомими суду засобами зв`язку з відповідачем, а саме на сайті Судової влади України розміщувались відповідні оголошення від 16.09.2025, 18.12.2025, 29.12.2025 та від 28.01.2026.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про розгляд справи і забезпечення реалізації ним своїх прав, матеріали справи не містять відомостей про будь-які інші засоби зв`язку з відповідачем.

У цьому випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 916/3429/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Суд зауважує, що попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.

Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.

Надсилання рішення рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про ухвалене судом рішення. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника.

Отже, суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного та своєчасного повідомлення учасників справи про розгляд справи і забезпечення реалізації ним своїх прав.

Отже, суд констатує небажання відповідача протягом майже п`яти місяців висловити свою правову позицію у даному спорі, незабезпечення відповідачем явки у всі попередні засідання по даній справі.

За наведених обставин суд доходить висновку, що судом було вчинено всі необхідні дії щодо повідомлення позивача та відповідача про відкриття провадження у справі, а також про всі призначені по справі судові засідання, вчинення відповідних процесуальних дій та надано можливість взяти участь у судових засіданнях і викласти свої, зокрема, заперечення проти задоволення позовних вимог, натомість відповідач не вживав заходів щодо реалізації наданого йому права навести свої доводи та міркування, заперечення проти заяв, доводів і міркувань інших осіб, передбачене статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, шляхом участі в судових засіданнях, подання відзиву на позовну заяву та надання доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

З огляду на те, що розгляд даної справи неодноразово відкладався у зв`язку з нез`явленням відповідача у судові засідання, неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, а також враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за відсутності представників позивача та відповідача у відповідності до вимог частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Під час судового розгляду, відповідно до ст.ст. 209, 210 ГПК України, судом були з`ясовані всі обставини на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, а також судом були безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

05.02.2026 в судовому засіданні Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та згідно із приписами статтей 233, 240 Господарського процесуального кодексу України підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Як свідчать матеріали справи, Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належить об`єкт будівля Одеської спеціалізованої загальноосвітньої школи № 86 (І-ІІІ ступенів з поглибленим вивчанням англійської мови), який в цілому складається з будівлі літ. «А», загальною площею 11810,7 кв.м., основною площею 6915,3 кв.м., відображеної у технічному паспорті від 06.12.2007, який розташований за адресою: вул. Академіка Вільямса, 79, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САС № 186338 від 06.10.2008, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.08.2008 № 985, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2015.

01.10.2014 між Відділом освіти Київської районної адміністрації Одеської міської ради (орендодавець) та Громадською організацією «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» (орендар, відповідач, ГО «СПР «Каскад С») був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 19-к/14, згідно з п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне погодинне користування приміщення в Одеській СШ № 86, площею 234,60 кв.м. 59 годин на місяць, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 79 (далі за текстом об`єкт оренди).

У п. 1.3. договору визначений його термін дії: з 01.10.2014 до 21.09.2015.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 зі змінами та доповненнями та рішень Одеської міської ради та Виконкому Одеської міської ради. За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 969,48 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з п. 2.4., 2.5. договору орендар зобов`язаний вносити орендну плату, відшкодування комунальних послуг, повернення експлуатаційних витрат щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності. Розмір орендної плати, відшкодування комунальних послуг, повернення експлуатаційних витрат змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку передбаченому чинним законодавством.

Пунктом 4.7. договору передбачено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Відповідно до п. 5.3. договору у разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди.

Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством та зазначеним договором. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором (п.п. 7.6.. 7.8. договору).

За умовами п. 7.11. договору його дія припиняється внаслідок, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду.

Згідно з п. 7.13. договору вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно з підписанням акту приймання-передачі вказаного приміщення.

Додатками до цього договору визначено: розрахунок орендної плати та відшкодування комунальних послуг; акт прийому-передачі приміщення.

Вказаний договір разом із розрахунком орендної плати підписаний повноважними представника та скріплений печатками орендаря та орендодавця.

За актом приймання-передачі від 01.10.2014 відповідачем було прийнято в тимчасове платне користування приміщення в Одеській СШ № 86, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 79, площею 234,6 кв.м., з метою проведення занять з фізичного розвитку та боксу.

Додатковою угодою № 2 від 31.08.2015 та додатковою угодою № 3 від 29.06.2016 вносились зміни до договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014 в частині розміру орендної плати, а також щодо терміну дії договору, зокрема, його було продовжено до 21.09.2016, а в подальшому до 21.09.2017.

Додатковим договором № 1 від 03.01.2017 внесено зміни до договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014, а саме у п. 1.1., яким у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» договору, назву орендодавця змінено «Відділ освіти Київської районної адміністрації Одеської міської ради» на «Комунальну установу «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси».

Додатковим договором № 2 від 06.07.2017 сторони внесли зміни щодо терміну дії договору до 21.09.2018, а також визначили орендну плату в розмірі 1613,30 грн.

Відповідно до п. 1.1. додаткового договору № 3 від 26.02.2018, на підставі ст. 80 розділу Х Закону України «Про освіту», Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» договору, назву орендодавця змінено «Комунальна установа «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси» на «Одеська спеціалізована школа № 86 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови Одеської міської ради Одеської області».

23.03.2018 між сторонами укладений додатковий договір № 4 до договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014, яким сторони: погодили у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» договору, назву орендодавця змінити на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради»; визначили, що з 01.01.2018 орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Згідно з умовами додаткового договору №5 від 14.06.2018 сторони погодили викласти перший абзац п. 2 п/п. 2.2 договору у новій редакції: « 2.2. За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.06.2018 по 31.08.2018 в розмірі 25,46 грн (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць; з 01.09.2018 в розмірі 1501,93 грн, що розрахована станом на 01.06.2018 (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць».

При цьому, додатковим договором № 6 від 26.11.2018 сторони продовжили термін дії цього договору до 31.12.2019 та встановили орендну плату з 26.11.2018 в розмірі 1544,95 грн (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Крім того, додатковим договором № 7 від 05.06.2016 сторони визначили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату наступним чином: з 01.06.2019 по 31.08.2019 в розмірі 27,69 грн, що розрахована на 01.05.2019 (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції); з 01.09.2019 в розмірі 1633,70 грн, що розрахована станом на 01.05.2019 (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Додатковим договором №8 від 22.01.2020 сторони погодили продовжити термін дії цього договору з 01.01.2020 до 31.12.2020, а умовами додаткового договору № 9 від 18.08.2020 сторони передбачили наступний порядок сплати орендної плати: з 01.06.2020 по 31.08.2020 в розмірі 27,12 грн, що розрахована на 01.06.2020 (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції); з 01.09.2020 в розмірі 1593,42 грн, що розрахована станом на 01.08.2020 (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

03.07.2020 ГО «СПР «Каскад С» звернулась до ДКВ ОМР з листом, за змістом якого відповідач просив продовжити договір оренди № 19-к/14.

25.08.2021 відповідач знову листом звернувся до позивача з проханням надати згоду на продовження терміну дії договору погодинної оренди нежилого приміщення від 01.10.2014 № 19-к/14, який укладено на приміщення Одеської спеціалізованої школи№ 86 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови Одеської міської ради Одеської області, за адресою: вул. Академіка Вільямса, 79, м. Одеса, загальною площею 234,60 кв.м., строком на 2 роки 11 місяців з відповідним графіком занять.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, у відповідь на лист відповідача, 04.10.2021 листом № 01-13/19770 повідомив відповідача про набрання 01.02.2020 чинності ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, яким впроваджено кардинально інші підходи до передачі майна в оренду, та роз`яснив порядок подання відповідної заявки до орендодавця.

05.03.2024 позивач звернувся до ГО «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» та Одеського ліцею № 86 Одеської міської ради з листом № 01-13/493, яким вимагав терміново здійснити фактичну передачу нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79 (колишня вул. Академіка Вільямса) за актом приймання-передачі.

18.03.2024 Одеський ліцей № 86 Одеської міської ради листом № 01-18/103 повідомив позивача, ГО «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С», з якою було укладено договір оренди № 19-к/14 від 01.10.14 і надано в тимчасове користування нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 234,6 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79, не працює з лютого 2022 року, орендар за кордоном, тому не має можливості здійснювати фактичну передачу нежитлових приміщень, а з лютого 2022 року в цих приміщеннях створено найпростіше укриття.

Згідно акту від 24.04.2024 обстеження нежилих приміщень, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка (Академіка Вільямса), 79, при обстеженні встановлено, що ГО «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» у вказаному приміщенні не працює з лютого 2022 року, а приміщення підвалу використовується Одеським ліцеєм № 86 під розміщення найпростішого укриття. До акту додано фотофіксацію.

Акт підписаний у присутності охоронця ліцею № 86, проте представник ліцею від підпису відмовився.

Як убачається з акту від 24.10.2025 обстеження нежилих приміщень, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка (Академіка Вільямса), 79, при проведенні обстеження встановлено, що об`єкт оренди знаходиться у підвальному приміщенні будівлі ліцею, має окремий вхід, відповідачем приміщення не використовується, а використовується під укриття ліцею, як найпростіше укриття для учнів та працівників. До акту додано фотофіксацію.

В матеріалах справи наявний акт від 07.11.2024 огляду об`єкта (будівлі, споруди, приміщення), зокрема, частини підвального приміщення Одеського ліцею № 86, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79, щодо можливості його використання для укриття населення як найпростішого укриття та відповідний висновок про можливість використання об`єкта для укриття населення як найпростішого укриття.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

В той же час, частинами 1, 2 статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно зі ст. 762 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.

Згідно з частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У ч. 2 ст. 795 ЦК України встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Контроль за виконанням умов договорів оренди нерухомого та рухомого майна покладається на орендодавців майна. Контроль за використанням нерухомого та рухомого майна покладається на балансоутримувачів (ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Як встановлено судом, правовідносини між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Громадською організацією «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» виникли на підставі договору оренди нежилого приміщення № 19-к/14 від 01.10.2014 із відповідними додатковими договорами, які підписано сторонами, містять суттєві умови для такого виду договорів визначені законом, недійсними не визнано, а отже договір є таким, що породжує права та обов`язки для його сторін.

Укладений між сторонами договір оренди № 19-к/14 від 01.10.2014, як і укладені до нього додаткові договори, став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Враховуючи, що укладений між сторонами договір оренди за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди, а майно, яке виступає предметом договору, належить до комунальної власності, відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин та звернення із позовною заявою), Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Предметом заявлених Департаментом позовних вимог до ГО «СПР «Каскад С» є вимоги про розірвання договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014, виселення відповідача з орендованого приміщення та стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 23031,82 грн.

Разом з тим, згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Верховний Суд у постановах від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18, від 12.05.2020 у справі № 911/991/19, від 14.07.2021 у справі № 911/1442/19, від 21.06.2022 у справі № 911/3276/20, від 05.07.2022 у справі № 922/2469/21, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, від 14.09.2023 у справі № 910/4725/22 неодноразово викладав висновок про те, що за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Отже, встановлення обставин закінчення строку дії договору, щодо якого заявлено позов про його розірвання, є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові про його розірвання, оскільки розірвання договору, строк дії якого закінчився, з правової точки зору є неможливим. Таким чином, обставини наявності/відсутності істотного порушення умов договору однією з його сторін не мають вирішального характеру при розгляді справи про розірвання договору, строк дії якого закінчився.

При цьому, у позовній заяві Департамент наголошує про чинність дії договору № 19-к/14 від 01.10.2014, стверджує про порушення його умов відповідачем у частині сплати орендної плати та зазначає про істотність вказаних порушень орендарем умов договору оренди, що, на переконання позивача, дозволяє розірвати такий договір у судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає за необхідне, в першу чергу, надати правову оцінку питанню чинності договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014 на момент звернення позивачем із відповідним позовом до суду.

Так, правовідносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, як на дату укладення договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014, так і на дату укладення додаткового договору № 8 від 22.01.2020 (яким термін дії договору було продовжено до 31.12.2020), були врегульовані Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-XII від 10.04.1992, який втратив чинність 01.02.2020 у зв`язку з введенням в дію нового закону.

Втім, суд також зазначає, що 03.10.2019 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ. У розділі «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.01.2020 (за винятком окремих норм).

При цьому пунктом 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Ураховуючи опублікування тексту Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ в офіційному виданні «Голос України» 26.12.2019, цей Закон набрав чинності 27.12.2019 і, відповідно до наведених приписів, введений в дію з 01.02.2020, а отже, із цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком норм, зазначених в розділі «Прикінцеві та перехідні положення»). Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.01.2025 у справі № 927/395/23, від 26.11.2024 у справі № 927/394/23, від 07.02.2024 у справі № 902/852/22.

При цьому, за загальним правилом, у разі якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті.

У пункті 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ передбачено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Правовий аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) відповідно до вимог абзацу 3 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 916/4522/23, від 21.05.2024 у справі № 908/1670/23, від 09.04.2024 у справі № 916/2555/23.

Оскільки договір оренди нежилого приміщення № 19-к/14 від 01.10.2014 діяв після 01.07.2020, зважаючи на те, що строк неодноразово продовжувався, а 22.01.2020 до наведеного договору внесено чергові зміни щодо строку його дії, а саме продовжено строк до 31.12.2020, суд дійшов висновку про те, що для продовження цього договору підлягає застосовуванню процедура, передбачена Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, і автоматичне продовження договору є неможливим.

Суд зазначає, що наведені висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.05.2024 у справі № 908/1670/23. Тому суд дійшов висновку про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати приписи статей 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ передбачено, що без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною 1 статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною 2 статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами 11 та 12 частини 2 статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що Громадська організація «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» належить до підприємств, які передбачені частиною 2 статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ або є в переліках, визначених Кабінетом Міністрів України чи органом місцевого самоврядування.

Суд також зазначає, що відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу 4 частини 7 цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини 2 цієї статті.

Згідно із частиною 9 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень: про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону.

За змістом статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято: у випадках, передбачених статтею 7 цього Закону; якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю; якщо орендар, який бажає продовжити договір оренди майна в порядку, встановленому частиною другою статті 18 цього Закону, не надав звіт про оцінку об`єкта оренди у визначений цим Законом строк; якщо орендар порушував умови договору оренди та не усунув порушення, виявлені балансоутримувачем або орендодавцем у строк, визначений у приписі балансоутримувача та/або орендодавця; якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців; якщо орендар станом на дату довідки балансоутримувача, передбаченої частиною 6 статті 18 цього Закону, має заборгованість зі сплати орендної плати або не здійснив страхування об`єкта оренди, чи має заборгованість зі сплати страхових платежів.

На підставі наведених законодавчих приписів суд дійшов висновку про те, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ не передбачає такої підстави для продовження строку дії договору оренди як «мовчазна згода», натомість вимагає від орендаря вчинити юридично значимі дії, зокрема, звернутися із заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.04.2024 у справі № 914/1098/23, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 22.03.2023 у справі № 916/2467/21.

Судом установлено, що в матеріалах справи наявна заява ГО «СПР «Каскад С» на ім`я директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про продовження договору оренди № 19-к/14. Департамент комунальної власності Одеської міської ради зареєстрував наведену заяву відповідача 03.07.2020 за вх. № 01-14/2479. В подальшому, після 31.12.2020 відповідач повторно звернувся до позивача із листом про надання згоди на продовження строку вказаного договору оренди на 2 роки 11 місяців. ДКВ ОМР також зареєстрував вказану заяву відповідача 25.08.2021 за вх. № 01-14/4037.

Водночас, суд звертає увагу, що з 01 жовтня 2020 року всі без виключення заяви про продовження договорів оренди комунального майна подаються через електронну торгову систему.

Однак, позивач не прийняв жодного рішення, передбаченого частиною 9 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ (про оголошення аукціону, за результатами якого договір оренди міг бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону). Позаяк, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин оприлюднення орендодавцем у електронній торговій системі рішення про оголошення аукціону та оголошення про проведення аукціону на продовження договору оренди. Отже, суд виснує, що продовження договору оренди нежилого приміщення від 01.10.2014 № 19-к/14 за результатами аукціону не відбулося.

Водночас, суд наголошує, що в цьому випадку не можуть бути застосовані приписи статті 764 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до вимог частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ у спірних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (стаття 764 Цивільного кодексу України) спеціальним законом є Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 26.09.2024 у справі № 902/489/23, невиконання орендодавцем обов`язку у встановлений строк повідомити орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню, хоча й може свідчити про недобросовісність орендодавця та бути підставою для визнання його бездіяльності протиправною, проте не може слугувати підставою для автоматичної пролонгації договору оренди державного чи комунального майна на новий строк, оскільки можливість такої пролонгації не передбачена Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ договір оренди припиняється у раз закінчення строку, на який його укладено.

Оскільки Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ не передбачено такої підстави для продовження строку дії договору оренди як «мовчазна згода», а судом установлено, що продовження спірного договору оренди за результатами аукціону не відбувалося, то суд дійшов п висновку про те, що наведений договір припинився на підставі частини 1 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено (до 31.12.2020).

Відтак, оскільки договір оренди нежилого приміщення № 19-к/14 від 01.10.2014 припинив свою дію 31.12.2020, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо розірвання наведеного договору, адже, як вже було зазначено судом, розірвати можна лише договір, який діє. Наведені висновки господарського суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 13.03.2025 у справі № 922/1778/24, від 24.04.2025 у справі № 910/3690/24, від 12.09.2024 у справі № 915/386/22.

Щодо вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення орендної плати, нарахованої за період з січня 2021 року по серпень 2022 року (з урахуванням коригування за період з 24.02.2022 по 31.08.2022) в розмірі 23031,82 грн, суд зазначає, що ураховуючи дату закінчення строку дії договору оренди нежилого приміщення № 19-к/14 від 01.10.2014, позивач мав право нараховувати відповідачу орендну плату до 31.12.2020.

Відтак, здійснивши перевірку правильності розрахунків заборгованості з орендної плати, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, оскільки, за висновком суду, необґрунтованим є стягнення з відповідача основної заборгованості після закінчення строку дії договору оренди № 19-к/14 від 01.10.2014 31.12.2020.

Щодо вимог позивач про виселення Громадської організації «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» з приміщення в Одеській СШ № 86, загальною площею 234,60 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79, суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, на яку посилається і позивач у позовній заяві, викладено висновки, на неврахування яких господарськими судами обґрунтовано посилається скаржник, про те, що в разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди (частина 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ).

Як установлено судом, згідно з пунктом 7.11. договору оренди нежилого приміщення від 01.10.2014 № 19-к/14 дія договору припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його укладено. В свою чергу, розглянувши справу по суті позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, судом також було установлено, що спірний договір оренди припинився на підставі частини 1 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено (до 31.12.2020).

Таким чином, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди.

При цьому, за встановленими судом обставинами, зокрема, з описаних вище судом листа Одеського ліцею № 86 та актів обстеження спірних нежилих приміщень від 24.04.2024 та від 24.10.2025, відповідач з лютого 2022 року у вказаному приміщенні не працює та його не використовує, а приміщення підвалу використовується Одеським ліцеєм № 86 під розміщення найпростішого укриття для учнів та працівників.

За змістом ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, ст. 16 Цивільного кодексу України, як і інші закони, передбачає значну кількість способів захисту. Але це не означає, що позивач може зажадати та вимагати застосування судом їх усіх чи кількох із них одночасно, або застосування будь-якого способу захисту за своїм вибором. Кожен із способів захисту спрямований на досягнення певного правового результату, притаманного лише йому. Тому конкуренції способів захисту законодавчо не передбачено.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Залежно від характеру та наслідків застосування способи захисту можуть бути спрямовані на підтвердження (засвідчення) права, що захищається, виникнення, припинення чи зміну правовідносин, попередження порушення права, припинення порушення, присудження майна.

Правові наслідки припинення договору оренди унормовані ст. 25 Закону № 157-ІХ, відповідно до частини першої якої у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України також передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Отже, з припиненням договірних відносин у наймача виникає обов`язок повернути наймодавцеві майно та відсутні правові підстави для подальшого користування ним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Судовий захист права власності, володіння, розпорядження та майнових прав власників здійснюється шляхом розгляду справ за позовами щодо речових прав на майно, а саме: віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України), негаторний - про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України), про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст. 392 Цивільного кодексу України).

Норми ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України визначають способи захисту цивільних прав та інтересів. До таких способів віднесено, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, присудження до виконання обов`язку в натурі. Отже, якщо орендар не звільнив орендоване приміщення після припинення дії договору, позовна вимога орендодавця про його виселення як примусове виконання обов`язку в натурі відповідає приписам ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21, від 29.08.2023 у справі №910/5958/20).

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до господарського суду не подано жодного належного доказу на підтвердження використання відповідачем орендованого за договором № 19-к/14 від 01.10.2014 нежилого приміщення, натомість надані позивачем докази переконливо свідчать, що ГО «СПР «Каскад С» не працює у вказаному приміщенні та відповідачем спірне приміщення не використовується з лютого 2022 року, в той час таке приміщення використовує фактично балансоутримувач Одеський ліцей № 86 під розміщення укриття ліцею, як найпростішого укриття для учнів та його працівників.

Відтак, на переконання суду, той факт, що відповідач не виконав імперативну вимогу частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ та формально не повернув позивачу орендоване нежитлове приміщення за актом приймання-передачі, не може свідчити про створення позивачу перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, позаяк матеріали справи свідчать, що орендар звільнив орендоване приміщення в лютому 2022 року. В свою чергу, суд зазначає, що і позивачем не було дотримано принципу належного урядування, а саме з 31.12.2020 та протягом тривалого часу не було вжито заходи щодо своєчасного повернення об`єкту оренди після закінчення строку дії договору оренди.

За таких обставин, враховуючи все викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для примусового звільнення відповідачем орендованого приміщення, а отже про відсутність порушеного права Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, що є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення Громадської організації «Спортивно-патріотичного розвитку «Каскад С» з приміщення в Одеській СШ № 86, загальною площею 234,60 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка, 79, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на викладене, оцінивши усі наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому не підлягають задоволенню з підстав, наведених судом у даному рішенні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування позивача, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, з урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, є незаконними та необґрунтованими, не були доведені належними, допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі з наведених судом підстав.

Витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача відповідно до ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі № 916/3429/25 покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Повне рішення складено 16 лютого 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський