ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 906/212/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,

секретаря судового засідання - Кондратюк Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 (колегія суддів: Олексюк Г.Є., Мельник О.В., Гудак А. В.) та рішення Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 (суддя Тимошенко О. М.) у справі

за позовом керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Олевської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олевське орендне підприємство теплових мереж" про визнання недійсним договору безоплатного користування майном, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення збитків у розмірі 952 492,56 грн,

за участю:

прокурора - Цимбалістого Т. О.,

представника відповідача - Огич А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Керівник Коростенської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Житомирської області в інтересах держави в особі Олевської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олевське орендне підприємство теплових мереж" (далі - ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж") з вимогами про:

- визнання недійсним договору безоплатного користування майном від 08.09.2016, укладеним між Олевською міською радою та ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж";

- зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді в особі Олевської міської ради майно згідно з переліком, зазначеним у пункті 2 прохальної частини позовної заяви;

- стягнення з відповідача на користь Олевської міської ради 952 492,56 грн заподіяних їй збитків, а саме, доходу (орендної плати), який територіальна громада могла б реально одержати у разі виконання вимог закону та укладення договору оренди комунального майна, що використовується товариством.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір безоплатного користування майном від 08.09.2016 укладено з порушеннями статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статті 5 Закону України "Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності". Відповідач повинен використовувати об`єкти зовнішніх мереж та споруди водопостачання та каналізації м. Олевськ, які є комунальною власністю, на підставі договору оренди, сплачуючи за це орендну плату, нараховану відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786. Тому оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої, п`ятої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спірне майно - поверненню, а 952 492,56 грн збитків (доходів, які територіальна громада могла б реально одержати у разі виконання вимог закону та укладення договору оренди спірного майна) відшкодуванню до місцевого бюджету.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

3. Рішенням XIII сесії VII скликання Олевської міської ради від 08.09.2016 № 193 "Про передачу в користування майна комунальної власності Олевської територіальної громади" вирішено після виконання рішення Олевської міської ради VII скликання від 08.09.2016 № 192 "Про повернення майна комунальної власності на баланс міської ради" передати ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" в користування майно комунальної власності, а саме: майнові комплекси з водопостачання та водовідведення, житлового фонду та спецавтомобіль ГАЗ -53, державний номер 42-57, загальною вартістю 21 789 550,00 грн, в тому числі житлового фонду балансовою вартістю 21 095 661,17 грн, а також котельню загальною вартістю 107 989,00 грн, до моменту визначення переможця на право оренди цілісних майнових комплексів, а в частині житлового фонду - до моменту визначення управителів багатоквартирних будинків, а також уповноважено міського голову підписати угоду про користування майном комунальної власності.

4. 08.09.2016 між Олевською міською радою (наймодавець) та ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" (наймач) укладено договір безоплатного користування майном (далі - договір), згідно з пунктом 1.1 якого наймодавець на виконання рішення сесії міської ради № 193 від 08.09.2016 "Про передачу в користування майна комунальної власності Олевської територіальної громади" передає в безоплатне тимчасове користування наймачу майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, а останній зобов`язується повернути те саме майно після закінчення дії даного договору в такому само стані, з урахуванням нормального фізичного зносу.

5. Відповідно до пункту 1.3 договору майно передається з метою надання житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, теплопостачання та обслуговування житлового фонду.

6. Пунктом 2.1 договору передбачено, що підписання договору та акту приймання-передачі майна засвідчує факт передачі майна наймодавцем наймачу.

7. Згідно з пунктом 2.3 договору після закінчення строку дії даного договору або у разі припинення цього договору майно повертається наймодавцю. Майно вважається поверненим наймодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

8. Згідно з підпунктом 3.1.4 пункту 3.1 договору після закінчення строку дії договору або у разі припинення договору наймач зобов`язується повернути наймодавцеві майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його у користування, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати наймодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) майна з вини наймача.

9. Цей договір укладено на термін, визначений рішенням сесії міської ради від 08.09.2016 № 193 "Про передачу в користування майна комунальної власності Олевської територіальної громади", про що наймодавець попереджає наймача в письмовій формі за один місяць (пункт 4.1 договору). Зміни і доповнення до цього договору допускаються за взаємної згоди сторін (пункт 4.2 договору).

10. 08.09.2016 на підставі трьох актів прийому-передачі основних засобів на об`єктах теплопостачання від 08.09.2016 Олевська міська рада передала, а ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" прийняло у користування за цим договором майно у кількості та вартістю згідно з переліком, наведеним у актах приймання-передачі майна.

11. На підтвердження того, що спірне майно було передано відповідачу в безоплатне тимчасове користування, свідчать наявні в матеріалах справи копії листів Олевської міської ради від 20.11.2018 № 2960, від 13.12.2018 № 3170, від 14.11.2018 № 2914.

12. Рішенням Олевської міської ради XXXIX сесії VIII скликання від 21.11.2023 № 1436 "Про повернення майна комунальної власності з безоплатного користування ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" вирішено повернути з безоплатного користування ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" та взяти на баланс Олевської міської ради майно комунальної власності, згідно з додатком № 1; розірвати договір безоплатного користування майном від 08.09.2016, укладений між Олевською міською радою та ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" згідно з абзацом 4 пункту 4.3 договору шляхом укладення додаткової угоди; доручити комісії провести приймання-передачу майна, акти прийому-передачі підписати після 15.04.2024 та подати їх на затвердження міському голові.

13. Рішенням Олевської міської ради XXXIX сесії VIII скликання від 21.11.2023 № 1437 "Про передачу комунального майна на праві господарського відання" вирішено передати Комунальному підприємству "Олевськ-Комунальник" Олевської міської ради (далі - КП "Олевськ-Комунальник") на праві господарського відання та на баланс майно, згідно з додатком; комісії після 15.04.2024 здійснити заходи щодо передачі майна, визначеного у додатку цього рішення; Комунальному підприємству "Олевськ-Комунальник" Олевської міської ради прийняти в господарське відання майно комунальної власності територіальної громади Олевської міської ради, зазначене в додатку до цього рішення, згідно акту приймання-передачі.

14. Однак, за даними позивача, додаткової угоди щодо розірвання договору від 08.09.2016 сторони не підписували, все майно, яке було передано відповідачу на підставі спірного договору, перебуває у його фактичному безоплатному користуванні, жодних актів про повернення Олевській міській раді майна не укладалося, рішення останньої від 21.11.2023 № 1436 та від 21.11.2023 № 1437 залишилися не виконаними.

15. Відповідно до акту приймання-передачі основних засобів від 26.02.2025, майно, яке передано на підставі договору безоплатного користування майном від 08.09.2016, було повернуто Олевській міській раді.

16. Відповідно до актів приймання-передачі основних засобів від 17.03.2025 спірне майно передано на праві господарського відання КП "Олевськ-Комунальник" з метою надання населенню послуг водопостачання, водовідведення та теплопостачання.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

17. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.09.2024, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.12.2024, позов прокурора задоволено частково.

18. Визнано недійсним договір безоплатного користування майном від 08.09.2016, укладений між Олевською міською радою та ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж"; зобов`язано відповідача повернути територіальній громаді в особі Олевської міської ради майно (згідно переліку), стягнуто з відповідача на користь Олевської міської ради 884 454,48 грн заподіяних збитків та 19 328,98 грн судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

19. Постановою Верховного Суду від 02.04.2025 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.12.2024 та рішення Господарського суду Житомирської області від 16.09.2024 у справі № 906/212/24 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

20. Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій, застосувавши позовну давність лише до вимог про стягнення збитків, не встановили та не дослідили обставини щодо початку перебігу позовної давності за вимогами про визнання договору недійсним, а також не надали висновків щодо наявності/відсутності правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про визнання недійсним договору безоплатного користування майном від 08.09.2016, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

21. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 в задоволенні позову відмовлено.

22. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки оспорюваний договір не містить істотних умов договору, які є обов`язковими для договору концесії чи для договору оренди об`єктів централізованого водо-теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності, тому оспорюваний договір не є договором оренди чи концесії, відтак при укладенні договору безоплатного користування майном сторони цього договору не були пов`язані з вимогами законів, якими прокурор обґрунтовує позов, тому недотримання вимог вищевказаних законів під час укладення оспорюваного договору не може бути підставою для визнання його недійсним. Також не наведено чинної на момент укладення договору норми, яка б забороняла укладати оспорюваний договір. Оскільки суд у цьому рішенні дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання договору недійсним, похідна вимога про стягнення збитків задоволенню також не підлягає.

23. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025, шляхом викладення її в редакції цієї постанови. Резолютивну частину рішення про відмову в позові залишено без змін.

24. Апеляційний суд дійшов висновку, що договір безоплатного користування майном від 08.09.2016 було укладено з порушенням вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Закону України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності", а тому вимога прокурора про визнання його недійсним є обґрунтованою.

25. Водночас апеляційний суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні у зв`язку з пропуском прокурором позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Короткий зміст касаційної скарги

26. У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

27. Підставою касаційного оскарження прокурор визначив пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень ЦК України про позовну давність до правовідносин за недійсним безстроковим договором безоплатого користування комунальним майном, дія якого необмежена у часі, існує на момент звернення позивача до суду з позовом та ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

28. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, наполягаючи на тому, що прокурор у касаційній скарзі просить Суд повторно надати правову оцінку обставинам справи щодо позовної давності.

29. Відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків щодо початок перебігу позовної давності з дати укладання спірного договору оренди, натомість доводи прокурора щодо "тривалого правопорушення" є помилковими, оскільки у цій справі сам факт укладання договору, який, на думку прокурора, не відповідає вимогам закону, і є тим правопорушенням, про яке стверджує прокурор.

Позиція Верховного Суду

30. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

31. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

32. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

33. Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

34. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

35. Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

36. У касаційній скарзі прокурор стверджує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування позовної давності до спірного договору дія якого необмежена у часі.

37. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

38. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

39. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

40. Прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору безоплатного користування майном від 08.09.2016 з метою усунення порушень законодавства про оренду державного та комунального майна щодо безоплатного використання відповідачем комунального майна.

41. В свою чергу відповідач заявив про застосування позовної давності.

42. Судами встановлено, що на момент звернення прокуратора 20.02.2024 з позовом до суду спірний договір не був розірваний та не припинив свою дію: додаткової угоди щодо розірвання договору від 08.09.2016 сторони не підписували, жодних актів про повернення майна Олевській міській раді не укладалося, а все майно перебувало у фактичному безоплатному користуванні відповідача.

43. Фактичне повернення майна відбулось лише 26.02.2025 на підставі акту приймання-передачі основних засобів, тобто після звернення прокурора з позовом до суду.

44. У касаційній скарзі прокурор наполягає на тому, що позовна давність до вимог про визнання недійсним договору, який продовжує діяти (або строк дії якого не визначений), не застосовується, оскільки порушення інтересів держави є триваючим протягом усього часу існування договірних відносин. Зокрема, прокурор вважає, що безоплатне використання відповідачем протягом 2016- 2023 років комунального майна та неотримання позивача орендних платежів в дохід громади є триваючим правопорушенням.

45. Верховний Суд вважає такий довід помилковим та таким, що ґрунтується на невірному тлумаченні інституту позовної давності та природи недійсності правочинів з огляду на наступне.

46. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом. Тобто, недійсність договору пов`язується саме з дефектами волі, форми або змісту, які існували на момент його укладення.

47. Верховний Суд у постанові від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15 зазначив, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

48. Отже, порушення вимог закону, яке є підставою для визнання його недійсним, відбувається безпосередньо в момент вчинення правочину (у момент підписання такого договору або його нотаріального посвідчення / державної реєстрації). Недодержання вимог закону при укладанні договору не може вважатися триваючим порушенням, оскільки відбувається саме в момент волевиявлення сторін на укладання такого договору.

49. Як наслідок, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним договору починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину (стаття 261 ЦК України), і не триває протягом всього часу його дії. Подальше виконання договору не перериває та не поновлює цей строк.

50. Верховний Суд зазначає, що моментом виникнення права на позов про визнання договору недійсним є порушення вимог законодавства, яке відбувається у момент вчинення правочину, та не залежить від строку дії договору.

51. Твердження прокурора про те, що виконання недійсного договору є триваючим правопорушенням, яке дозволяє оскаржити сам договір у будь-який час протягом його дії, суперечить суті інституту позовної давності.

52. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позовна давність є інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність.

53. Так, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, яка тісно пов`язана з позовною давністю.

54. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom)).

55. З наведеного вбачається, що можливість оспорення договору через значний проміжок часу (5, 10 чи більше років) лише на тій підставі, що він продовжує діяти, призвела б до непрогнозованості цивільного обороту та порушення прав іншої сторони договору.

56. За таких обставин апеляційний суд встановивши, що уповноважений орган територіальної громади - Олевська міська рада була стороною спірного правочину, у зв`язку з чим прокурор об`єктивно довідався про наявність підстав для його недійсності в момент його підписання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна давність почала обчислюватись із моменту вчинення спірного правочину, тобто з 08.09.2016 та сплинула 09.09.2019.

57. Оскільки спірний договір було укладено 08.09.2016, а позов заявлено у 2024 році (поза межами трирічного строку), і позивачем не наведено об`єктивних, непереборних обставин, що унеможливлювали подання позову вчасно, висновок апеляційного суду про відмову в позові у зв`язку зі спливом позовної давності є законним та обґрунтованим, адже саме лише існування (дія) оспорюваного договору не є підставою для поновлення строків позовної давності чи їх незастосування.

58. Зважаючи на викладене, підстава, передбачена у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного перегляду, що виключає можливість скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

59. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

60. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судові рішення, переглянуті в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

61. Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах, наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для її зміни чи скасування немає.

Судові витрати

62. З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі статтею 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі № 906/212/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач