ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2026 р. Справа №910/11796/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.

представники сторін:

від позивача: Проскурня Т.В.

від відповідача: Прохоров Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства "Гарантований покупець" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплодар Піві"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 (повний текст складено 01.12.2025)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025

у справі №910/11796/25 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплодар Піві"

до Державного підприємства "Гарантований покупець"

про стягнення 3 425 024,44 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплодар Піві" (далі - ТОВ "Теплодар Піві") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП "Гарантований покупець") 3 425 024,44 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено свої зобов`язання за договором від 23.10.2013 №9951/09 щодо повної та своєчасної оплати коштів за поставлену електричну енергію, що встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 07.11.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі №910/8655/24, у зв`язку з чим позивач здійснив нарахування інфляційних втрат з 18.09.2024 до 20.09.2025.

Також, до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача судових витрат.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25 позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Теплодар Піві" 2 800 121,08 грн інфляційних втрат та 33 601,45 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, здійснивши перерахунок у межах визначеного позивачем загального періоду прострочення, дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у загальному розмірі 2 800 121,08 грн, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 заяву ТОВ "Теплодар Піві" про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Теплодар Піві" 32 700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті вимог заяви відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення місцевий господарський суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, беручи до уваги заперечення відповідача, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 700,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП "Гарантований покупець" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25, в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25, в частині задоволених вимог, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про розподіл витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги ДП "Гарантований покупець" посилається на те, що оскаржувані рішення та додаткове рішення, у задоволеній частині, ухвалено з неповним дотриманням норм матеріального права та процесуального права.

Так, відповідач вважає, що при ухвалені оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд не взяв до уваги наступні обставини, які мають значення для вирішення справи:

- неврахування судом настання строків виконання зобов`язання та внесення змін в Порядку купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 26.04.2019 №641 (далі - Порядок №641).

- неврахування положень пункту 11.4 Порядку №641 щодо розрахунку обсягу зобов`язання;

- неврахування судом відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів (документів первісного бухгалтерського обліку);

- неврахування співмірності та складності справи;

- неврахування судом поточного регулювання на ринку електричної енергії.

Також, з огляду на очевидно надмірний розмір витрат на правничу допомогу, що заявлявся позивачем та стягнутий судом першої інстанції, неспіврозмірність розміру таких вимог категорії справи, зазначення занадто завищеного позивачем в заяві кількості часу витраченого адвокатом на правничу допомогу, участь представника позивача в аналогічних спорах з ідентичним правовим регулюванням, відповідач просить скасувати додаткове рішення в задоволеній частині або зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу до 1% від заявленої позивачем суми.

Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги відповідачем заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення Північним апеляційним господарським судом постанови у даній справі.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Теплодар Піві" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25, в частині відмови в задоволенні позову на суму 624 903,36 грн, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Так, позивач вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, в частині відмови у задоволені позовних вимог.

На думку позивача, суд першої інстанції, виключивши цілий розрахунковий період, у якому повинно було здійснюватися нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу, порушив положення статей 599, 612, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та, як наслідок, неправомірно зменшив розмір інфляційних втрат позивача.

Також, не погоджуючись з додатковим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25, в частині відмови у задоволенні заяви ТОВ "Теплодар Піві," та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заяви про розподіл судових витрат.

За доводами позивача, суд першої інстанції, провівши хибні розрахунки інфляційних витрат, помилково дійшов висновку, що визначений позивачем до стягнення з відповідача розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн є надмірним та неспіврозмірним зі складністю справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2025 апеляційну скаргу ДП "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 22.12.2025 апеляційну скаргу ТОВ "Теплодар Піві" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 22.12.2025 апеляційну скаргу ТОВ "Теплодар Піві" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 відмовлено у відстроченні сплати судового збору ДП "Гарантований покупець", апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Теплодар Піві" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11.02.2026. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11796/25. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 09.01.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Теплодар Піві" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25. Об`єднано апеляційні скарги ТОВ "Теплодар Піві" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 в одне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11.02.2026. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 09.01.2026.

02.01.2026, через систему "Електронний суд", ДП "Гарантований покупець" подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Судді Сітайло Л.Г. та Буравльов С.І. перебували у відпустках з 29.12.2025 до 09.01.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25. Об`єднано апеляційні скарги ТОВ "Теплодар Піві" та ДП "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 в одне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11.02.2026. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 27.01.2026.

15.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11796/25.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційні скарги

Сторони, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) своїм правом не скористалися, до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційні скарги не подали.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 11.02.2026 з`явилися представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги своїх апеляційних скарг підтримав, з викладених у них підстав та просив їх задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив їх задовольнити. У задоволенні апеляційних скарг позивача відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

23.10.2013 між Державним підприємством "Енергоринок" та ТОВ "Теплодар Піві" укладено договір №9951/09, відповідно до пункту 1.1 якого позивач зобов`язується продавати, а ДП "Енергоринок" зобов`язується купувати електроенергію, вироблену позивачем та здійснювати її оплату, відповідно до умов договору.

30.06.2019 між ДП "Енергоринок" (ДПЕ), ДП "Гарантований покупець" (гарантований покупець) та ТОВ "Теплодар Піві" (виробник за "зеленим" тарифом) укладено додаткову угоду №285/01 до договору, в якій сторони дійшли згоди в преамбулі договору слова "Державне підприємство "Енергоринок" замінити на слова "Державне підприємство "Гарантований покупець" та замінити статті 1-10 договору статтями 1-8 у новій редакції.

В подальшому між сторонами укладено ще ряд додаткових угод до договору.

Відповідно до пункту 1.1 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019, за цим договором виробник за "зеленим" тарифом зобов`язується продавати, а гарантований покупець зобов`язується купувати всю відпущену електричну енергію, вироблену виробником за "зеленим" тарифом, та здійснювати її оплату, відповідно до умов цього договору та законодавства України, у тому числі Порядку №641.

Згідно з пунктом 2.1 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019, сторони визнають свої зобов`язання, згідно з Законом України "Про ринок електричної енергії", Порядком №641, Правилами ринку, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №307, та керуються їх положеннями та положеннями законодавства України при виконанні цього договору.

Пунктом 2.2 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019, встановлено, що купівля-продаж електричної енергії за цим договором здійснюється за умови членства виробника за "зеленим" тарифом в балансуючій групі виробників за "зеленим" тарифом.

За умовами пункту 2.3 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019, виробник за "зеленим" тарифом зобов`язується продавати, а гарантований покупець зобов`язується купувати всю відпущену електричну енергію виробника в точках комерційного обліку електричної енергії генеруючих одиниць виробника за встановленим йому "зеленим" тарифом з урахуванням надбавки до тарифу.

У пунктах 2.4, 2.5 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019, погоджено, що виробник за "зеленим" тарифом продає гарантованому покупцю електричну енергію, відповідно до Порядку №641, за тарифами, величини яких для кожної генеруючої одиниці за "зеленим" тарифом встановлені НКРЕКП, у національній валюті України. Вартість електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у виробників за "зеленим" тарифом у розрахунковому місяці, визначається відповідно до глави 10 Порядку №641 на підставі тарифів, встановлених НКРЕКП для кожної генеруючої одиниці за "зеленим" тарифом.

Обсяг фактично проданої та купленої електричної енергії визначається відповідно до положень глави 8 Порядку №641 на підставі даних обліку, наданих гарантованому покупцю адміністратором комерційного обліку на підставі даних обліку, відповідно до глави 7 Порядку №641 (пункт 3.1 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019).

Згідно з пунктами 3.2, 3.3 договору, в редакції додаткової угоди від 30.06.2019, розрахунок за куплену гарантованим покупцем електроенергію здійснюється грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок виробника за "зеленим" тарифом, з урахуванням ПДВ. Оплата товарної продукції (електричної енергії), купленої гарантованим покупцем у виробників за "зеленим" тарифом у розрахунковому місяці, та формування актів купівлі-продажу електричної енергії та актів купівлі-продажу відшкодування частки вартості врегулювання небалансу електричної енергії здійснюються, відповідно до положень глави 10 Порядку №641.

Пунктом 4.5 договору встановлено, що гарантований покупець зобов`язаний купувати у виробника за "зеленим" тарифом вироблену електричну енергію за винятком обсягів електричної енергії, необхідних для власних потреб, а також у повному обсязі здійснювати своєчасні розрахунки за куплену в позивача електричну енергію.

Додатковою угодою від 31.03.2020 №988/01/20 до договору сторони виклали статті 1-7 цього правочину в новій редакції.

За умовами пункту 1.1 договору, в редакції додаткової угоди від 31.03.2020, за цим договором продавець за "зеленим" тарифом зобов`язується продавати, а гарантований покупець зобов`язується купувати всю відпущену електричну енергію, вироблену продавцем за "зеленим" тарифом, та здійснювати її оплату, відповідно до умов цього договору та законодавства України, у тому числі Порядку №641, або Порядку продажу та обліку електричної енергії, виробленої споживачами, а також розрахунків за неї, затвердженого постановою НКРЕКП від 13.12.2019 №2804 (далі - Порядок №2804).

Крім того, 26.02.2021 між сторонами у справі укладено додаткову угоду №848/01/21 до договору, в якій сторони дійшли згоди доповнити договір рядом пунктів та викласти його певні умови в новій редакції.

Відповідно до пункту 1.2 договору, в редакції додаткової угоди від 26.02.2021, за цим договором гарантований покупець зобов`язується надавати, а продавець за "зеленим" тарифом зобов`язується отримувати частку відшкодування вартості врегулювання небалансу електричної енергії гарантованого покупця та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору та законодавства України, у тому числі Порядку №641 або Порядку №2804.

Згідно з пунктом 3.3 договору, в редакції додаткової угоди від 26.02.2021, оплата електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у продавців за "зеленим" тарифом у розрахунковому місяці, оплата продавцем за "зеленим" тарифом частки відшкодування вартості врегулювання небалансу електричної енергії гарантованого покупця, формування актів купівлі-продажу електричної енергії та актів приймання-передачі частки відшкодування вартості врегулювання небалансу електричної енергії гарантованого покупця здійснюються, згідно з главою 10 Порядку №641 або главою 6 Порядку №2804.

Як стверджує позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати поставленої у жовтні 2021 року та у період з 01.02.2022 до 01.10.2023 електричної енергії виконав неналежним чином, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість.

У зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ДП "Гарантований покупець" про стягнення заборгованості за спірним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 (з урахуванням ухвали суду від 10.12.2024 про виправлення описки), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі №910/8655/24, позов ТОВ "Теплодар Піві" задоволено частково.

Закрито провадження у справі в частині стягнення 2 236 437,13 грн боргу. Стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Теплодар Піві" 30 346 243,67 грн боргу, 4 099 426,85 грн інфляційних втрат, 1 633 363,23 грн трьох процентів річних, а також 432 948,40 грн судового збору.

Також наведеним рішенням Господарського суду міста Києва ухвалено здійснювати нарахування трьох процентів річних на суму боргу 30 346 243,67 грн, починаючи з 18.09.2024 до моменту виконання судового рішення, в частині погашення суми основного боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення Господарським судом міста Києва рішення у справі №910/8655/24 відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, що підтверджується наданими позивачем платіжними інструкціям на загальну суму 3 532 332,49 грн, а саме: від 14.11.2024 №419 760 на суму 155 466,65 грн, від 26.12.2024 №436 106 на суму 524 906,55 грн, від 26.12.2024 №435 289 на суму 22 286,26 грн, від 31.12.2024 №440 475 на суму 603 548,36 грн, від 31.12.2024 №437 947 на суму 17 176,72 грн, від 31.01.2025 №446 033 на суму 122 008,76 грн, від 31.01.2025 №446 892 на суму 985 916,40 грн, від 31.01.2025 №449 426 на суму 392 371,31 грн, від 31.01.2025 №448 579 на суму 224 125,37 грн, від 20.02.2025 №152 700 на суму 484 526,11 грн та від 18.06.2025 №908 000 на суму 27 246 859,58 грн. Водночас, до останньої платіжної інструкції включено як суму боргу, так і суму стягнутого за рішенням суду у справі №910/8655/24 судового збору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, оскільки погашення відповідачем заборгованості за договором у повному обсязі здійснено після 18.09.2024 (дати, з якої почалось нарахування компенсаційних витрат за рішенням суду), з огляду на що просить стягнути з останнього 3 425 024,44 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за період з 18.09.2024 до 20.09.2025.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначив, що позивачем при визначенні прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань не враховано існуючого алгоритму розрахунків гарантованого покупця, визначеного Порядком №641, згідно з яким обов`язок відповідача з оплати 100% вартості електричної енергії обумовлений 100% оплатою ОСП (НЕК "Укренерго") перед гарантованим покупцем у відповідному розрахунковому періоді. Відтак, за доводами відповідача, відсутні підстави для донарахування позивачем інфляційних втрат. Крім того, відповідач наголосив на наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин наказів Міненерго №140 від 28.03.2022 та №206 від 15.06.2022 при вирішенні питання розміру коштів, що підлягають сплаті за поставлену електричну енергію у період жовтень 2021, лютий-серпень 2022. Також відповідачем наголошено на тому, що встановлені у справі №910/8655/24 обставини не мають абсолютного характеру і не можуть сприйматись як такі, що не підлягають спростуванню. Крім того, відповідач вказував на невірній методології нарахування інфляційних втрат, що застосована позивачем, а також на необхідності врахування форс-мажорних обставин, пов`язаних введенням в Україні воєнного стану, у разі наявності підстав для стягнення з відповідача заявленої заборгованості.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено місцевим господарським судом, у справі №910/8655/24 судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у рамках виконання договору мало місце постачання позивачем електричної енергії відповідачу протягом жовтня 2021 року, лютого-грудня 2022 року, лютого-жовтня 2023 року, яке супроводжувалось підписанням щомісячних актів купівлі-продажу електроенергії на загальну суму 30 346 243,67 грн.

Судами встановлено, що станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у справі №910/8655/24 за відповідачем обліковувався несплаченим борг у розмірі 30 346 243,67 грн і доказів його оплати станом на момент вирішення спору судом першої інстанції відповідачем не надано, у зв`язку з чим з відповідача за рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2024 (з урахуванням ухвал суду від 10.12.2024 та від 11.09.2025 про виправлення описки), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі №910/8655/24, стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Теплодар Піві" 30 346 243,67 грн боргу, а також 4 099 426,85 грн інфляційних втрат, 1 633 363,23 грн трьох процентів річних. Крім того, ухвалено здійснювати нарахування трьох процентів річних на суму боргу 30 346 243,67 грн, починаючи з 18.09.2024 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Обов`язок держави у забезпеченні права кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини договірних сторін.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", №24465/04 від 19.02.2009, "Пономарьов проти України", №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, обставини, які встановлено у судовому рішенні у справі №910/8655/24, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують.

Отже, судовим рішенням у справі №910/8655/24 підтверджено суму основного боргу відповідача перед позивачем, що виникла з договірного зобов`язання, а також встановлено, з якого моменту розпочалося прострочення відповідача щодо виконання грошового зобов`язання.

При цьому, у даному випадку судове рішення у справі не є підставою для виникнення певного грошового зобов`язання відповідача, а є саме підтвердженням обставин наявності заборгованості перед позивачем у певному розмірі, строк оплати якої настав.

За таких обставин, заперечення відповідача в частині посилання на накази Міністерства енергетики України №140 від 28.03.2022, №206 від 15.06.2022 та тверджень, що він не порушив умови договору є необґрунтованими, оскільки питання, чи порушив відповідач умови договору, в частині повної та своєчасної оплати за отриману електричну енергію в спірний період розглядалось в межах справи №910/8655/24 і судом надано відповідачу вичерпну відповідь щодо тлумачення та застосування даних нормативно-правових актів, і відхилено заперечення відповідача в цій частині з посиланням на правову позицію щодо наказів №140 від 28.03.2022, №206 від 15.06.2022, висловлену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.06.2024 у справі №910/4439/23. Також відхилено відповідні доводи відповідача щодо відсутності його вини у порушенні строків виконання грошових зобов`язань.

За результатами розгляду справи №910/8655/24, судом встановлено, що відповідач порушив умови договору в частині своєчасної оплати за отриману електричну енергію.

У зв`язку з тим, що неналежне виконання договору зі сторони відповідача встановлено в господарській справі №910/8655/24, суд першої інстанції також правомірно відхилив доводи відповідача щодо обставини непереборної сили, які можуть бути підставою для звільнення відповідача від штрафних санкцій, однак не спеціальної міри відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у загальному розмірі 3 425 024,44 грн за прострочення виконання останнім своїх зобов`язань з оплати отриманої електричної енергії за договором від 23.10.2013 №9951/09, які не були предметом розгляду у справі №910/8655/24.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, перевіряючи здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов`язання, суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем враховано суми часткових оплат заборгованості та нарахування інфляційних здійснювалось на прострочені суми боргу, збільшені на індекс інфляції за попередній місяць прострочення, що відповідає висновкам, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Водночас, місцевий господарський суд встановив, що позивачем неправильно визначено суму інфляційних втрат за період прострочення 18.09.2024-13.11.2024, а саме не враховано сталої практики Верховного Суду щодо методики нарахування інфляційних втрат.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у загальному розмірі 2 800 121,08 грн.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.

Щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн позивачем надано до матеріалів справи: заявку про надання правової допомоги від 14.05.2024 №14/05-01, договір про надання правової допомоги від 14.05.2024 №251/2024 з додатком №2 від 01.08.2025, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 24.11.2025, рахунок на оплату від 24.11.2025 №289.

Так, за умовами укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Група Бізнес Партнерів" (далі - Об`єднання) договором про надання правової допомоги від 14.05.2024 №251/2024, позивач доручив, а Об`єднання прийняло на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Надання правової допомоги здійснюється на підставі поданої позивачем письмової заявки.

Згідно з пунктом 2.1.4 договору про надання правової допомоги від 14.05.2024 №251/2024 Об`єднання приймає на себе зобов`язання щодо представлення через партнерів Об`єднання та/або його адвокатів (помічників адвокатів), залучених Об`єднанням адвокатів у встановленому порядку інтересів позивача, зокрема, в господарських судах.

Відповідно до пункту 4.1 вказаного договору гонорар Об`єднання позивач оплачує у розмірі та в порядку, згідно з умовами, викладеними у додатку №2 до цього договору.

Пунктом 1 додатку №2 до договору про надання правової допомоги встановлено, що вартість послуг (гонорар) Об`єднання щодо підготовки вимоги про задоволення кредиторських вимог на адресу контрагента - ДП "Гарантований покупець" та позовної заяви щодо стягнення заборгованості з ДП "Гарантований покупець" з наданням правничої допомоги у судах всіх інстанцій у справі складає 4 000,00 грн за годину роботи адвоката.

24.11.2025 між позивачем та Об`єднанням підписано акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги від 14.05.2024 №251/2024, у межах судової справи №910/11796/25, яким засвідчено надання Об`єднанням позивачу правової допомоги:

- підготовка адвокатом Проскурнею Т.В. та подання позовної заяви, розрахунку боргу та додаткових матеріалів для пред`явлення позову до суду - 40 000,00 грн за 10 годин роботи;

- підготовка адвокатом Проскурнею Т.В. відповіді на відзив - 20 000,00 грн за 5 годин роботи;

- підготовка та подання адвокатом Проскурнею Т.В. заперечень на клопотання про зупинення провадження у справі - 12 000,00 грн за 3 години роботи;

- участь адвоката Проскурні Т.В. у судових засіданнях 22.10.2025 та 19.11.2025 - по 4 000,00 грн за кожне.

Всього, згідно з вказаним актом, Об`єднанням надано позивачу послуг правничої допомоги на суму 80 000,00 грн.

Відповідачем подано до суду першої інстанції заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат, у яких просив, зокрема, відмовити у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат або ж обмежити розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до 1% від заявленої суми, у разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача. Так, відповідач вказував на те, що визначений представником позивача об`єм роботи не відповідає критерію співмірності витрат, зважаючи на витрачений адвокатом позивача час. Також відповідач зазначив, що адвокат Проскурня Т.В. була представником позивача в аналогічних справах з таким же правовим регулюванням, а саме: №910/8655/24, №910/8607/24, №910/10015/25, а отже, не потребувала багато часу для аналізу законодавства в даній сфері. Також відповідач просив звернути увагу на віднесення його до стратегічних підприємств електроенергетичного комплексу, яке бере участь у функціонуванні критичної інфраструктури в умовах воєнного стану, а тому покладення на ДП "Гарантований покупець" необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу призведе до надмірного фінансового навантаження на державне підприємство, та як наслідок, неможливість виконання зобов`язань з оплати електроенергії, що придбавається відповідачем.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, згідно з якою, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

При цьому, надані акти прийому передачі наданих послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному у них розмірі з іншої сторони. Суд виходить з того, що розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності, з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обґрунтованість поданих адвокатом позивача до суду документів, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, що визначений позивачем до стягнення з відповідача розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн є надмірним та неспіврозмірним зі складністю справи, оскільки фактично предметом спору було лише стягнення інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, яке було встановлено судовим рішенням у іншій справі.

Тобто, фактично послуги адвоката зводяться у даному випадку до проведення донарахування інфляційних витрат за подальший період, який не охоплено судовим рішенням у справі №910/8655/24. Таким чином, предмет спору у справі не був складним та не потребував значного вивчення матеріалів, а обсяг та зміст підготовлених адвокатом позивача документів не був надмірним та не містив складної правової аргументації.

Крім того, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

З огляду на наведене, беручи до уваги заперечення відповідача, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 700,00 грн.

Інші доводи апеляційних скарг взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянтів, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволення позову та часткове задоволення заяви ТОВ "Теплодар Піві" про стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційних скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржників.

Розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом апеляційних скарг на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України "Про судовий збір" не передбачена.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Державного підприємства "Гарантований покупець" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплодар Піві" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25 залишити без змін.

3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 у справі №910/11796/25 залишити без змін.

4. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11796/25 покласти на скаржників.

5. Матеріали справи №910/11796/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 16.02.2026.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов