ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 925/163/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025

(головуючий - Сітайло Л.Г., судді Корсак В.А., Коробенко Г.П.)

та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 22.07.2025

(суддя - Спаських Н.М.)

у справі №925/163/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

до Фізичної особи-підприємця Якименко Наталії Віленівни

про стягнення 102 041,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

1. Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (далі - ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс") подано скаргу на бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС) у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24, в якій стягувач просить суд:

- визнати за період з 20.05.2024 до 12.07.2025 неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24, котра виразилась у порушенні порядку та умов вчинення виконавчих дій у вищенаведених виконавчих провадженнях, з врахуванням положень Закону України "Про виконавче провадження".

- зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВДВС усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом дотримання порядку та умов вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24, з врахуванням норм та положень Закону України "Про виконавче провадження".

2. В обґрунтування вищенаведеної скарги позивач посилається на те, що накази Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24 не виконані. Відповідно до відомостей, котрі містяться на офіційному вебсайті Автоматизованої системи виконавчих проваджень, за період з 20.05.2024 до 12.07.2025, в силу дії обов`язкових норм Закону України "Про виконавче провадження", всіх можливих та необхідних своєчасних, належних, допустимих та об`єктивних виконавчих дій ВДВС не вчинялось, з огляду на що наведена бездіяльність є підставою для звернення до суду в межах судового контролю передбаченого статтею 129-1 Конституції України та розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 22.07.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025, відмовлено у задоволенні скарги позивача на бездіяльність державного виконавця ВДВС у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по виконанню наказів суду від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24.

4. Приймаючи рішення суди посилались на те, що відсутність реального стягнення боргу на користь стягувача, ще не доводить бездіяльність органу державної виконавчої служби по вжитих для цього заходах. Стягувачем не вказано у прохальній частині скарги, щодо яких конкретно дій та заходів в межах Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем допущено бездіяльність, яку необхідно усунути.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

5. Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, стягувач, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та прийняти нове рішення про часткове задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця.

6. Скаржник вважає, що суди відмовляючи у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця належним чином не обґрунтували судових рішень. Судами не дотримано положень ст.ст. 74-77, 86, 238 ГПК України, та не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29.10.2018 у справі № 826/14749/16, від 15.09.2025 у справі №910/11384/20 (910/19362/21), від 07.08.2018 у справі №910/25970/14, від 23.08.2018 у справі №911/167/17, від 30.10.2018 у справі №903/1297/14, від 19.08.2020 у справі №910/8130/17, від 07.02.2023 у справі №925/790/17(925/580/20), від 27.03.2023 у справі №904/817/20, від 29.04.2025 у справі №873/70/22.

7. Скаржник зауважує, що відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №901/2028/13 та від 14.06.2018 у справі №922/4575/16 вказаного не враховано судами. Тобто, згідно вимог Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець повинен періодично, неодноразово та/або систематично проводити перевірки майнового стану Боржника із метою належного виконання рішення суду із врахуванням всього періоду перебування виконавчого документу на примусовому виконанні в органі примусового виконання. ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" звертає увагу та просить врахувати, що вказана правова позиція законодавця повністю узгоджена та відповідає (підтримана) також позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.12.2020 у справі №911/4670/13, від 19.08.2019 у справі №913/438/16, від 18.07.2018 у справі №915/1294/13, від 23.08.2018 року у справі № 911/167/17.

8. Скаржник зауважує, що під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (частина 5 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження"). Відтак, якщо спеціальною нормою права (пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження") передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів. Аналогічна позиція наведена у правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.08. 2020 у справі №910/8130/17.

9. Суди не надали оцінки тому, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження не здійснено звернення стягнення на майно боржника, що належить йому на праві спільної сумісної власності, його арешту, опису, оцінці та реалізації наявного нерухомого майна боржника. Вказане не досліджувалось судами, тоді як необхідність такого дослідження викладена у постановах Верховного Суду від 20.04.2021 у справі №873/131/20, від 17.07.2018 у справі №915/1145/17, від 18.06.2019 у справі і №920/330/18, від 07.08.2019 у справі №925/2124/14 щодо необхідності дослідження судом документів, на котрі сторона (заявник, позивач, скаржник як сторона/учасник спору посилається на підтвердження власних вимог та доводів).

Позиція Верховного Суду

10. Касаційний господарський суд, здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, обговоривши доводи, наведені скаржником у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, надану господарськими судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши дотримання судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

11. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

12. За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

13. Статтею 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

14. Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

15. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

16. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

17. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

19. Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон України № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

20. Відповідно до пунктів 5, 8 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

21. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

22. Згідно з пунктами 1, 2, 9 частини першої статті 4 Закону України "Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів верховенства права, законності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

23. Статтею 10 Закон України № 1404-VIII визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

24. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

25. Положеннями статті 18 Закону України № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

26. З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.

27. Статтею 339 ГПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

28. При цьому відповідно до наведених норм закону сторони виконавчого провадження мають право оскаржити до суду як кожне окреме рішення, дію чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення, так і сукупність певних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, які на думку скаржника порушують його права, свободи чи інтереси.

29. Втім, для визнання діяльності/бездіяльності неправомірною недостатньо одного лише факту неналежного та / або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків (постанова Верховного Суду від 14.10.2024 у справі №910/10222/22).

30. Оскільки завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, звертаючись до суду, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати, а суд, у свою чергу, зобов`язаний встановити, яке саме право скаржника як сторони виконавчого провадження порушено та підлягає захисту в порядку судового контролю за виконанням (близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №641/7824/180).

31. Згідно з частиною другою статті 15 Закону №1404-VIII виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника, тому має бути наведено правові підстави та обґрунтовано порушення прав з огляду на обов`язковість виконання судових рішень.

32. Відтак ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів сторони виконавчого провадження є неприпустимим, а саме собою порушення норм законодавства ще не є достатньою підставою для задоволення скарги в порядку судового контролю, необхідно також довести та встановити порушення прав саме скаржника, як сторони виконавчого провадження.

33. Таким чином, якщо державний/приватний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби, порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь-якої іншої особи), така скарга задоволенню не підлягає (подібний за змістом висновок викладено Верховним Судом у постановах від 26.09.2023 у справі №911/1840/21 та від 05.12.2018 у справі №904/7326/17).

34. Розглядаючи скаргу стягувача судами встановлено, що :

- рішенням Господарського суду Черкаської області від 25.03.2024 у справі №925/163/24 позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП Якименко Н.В. на користь ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" 10 712,79 грн трьох процентів річних, 91 316,03 грн інфляційних втрат та 3 028,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору;

- додатковим рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.04.2025 стягнуто з ФОП Якименко Н.В. на користь ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" 10 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

- 17.04.2024 на виконання по суті спору видано відповідний наказ; 06.05.2024 на виконання додаткового рішення видано наказ,

- 14.07.2025, через систему "Електронний суд", ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" подано скаргу на бездіяльність державного виконавця ВДВС у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24.

35. Дослідивши доводи скарги та обставини виконавчого провадження судами встановлено:

- 20.05.2024 головним державним виконавцем ВДВС Марченком Євгенієм Віталійовичем на підставі наказу Господарського суду Черкаської області від 14.04.2024 №925/163/24 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 про стягнення з ФОП Якименко Н.В. на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" трьох процентів річних, інфляційних витрат за прострочення розрахунків на підставі договору б/н оренди нежилого приміщення від 01.10.2009 та договору б/н оренди нежилого приміщення від 22.02.2010 та відшкодування сплаченого судового збору всього в сумі 105 056,82 грн;

- також, 20.05.2024 головним державним виконавцем ВДВС Марченком Є.В. на підставі наказу Господарського суду Черкаської області від 06.05.2024 №925/163/24 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 про стягнення з ФОП Якименко Н.В. на користь ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 500,00 грн;

- 27.06.2024, 14.07.2025 прийнято постанови про арешт коштів боржника, в якій перелічено всі виконавчі документи, по яких проводиться стягнення;

- 02.07.2024 прийнято повідомлення про припинення дії постанови про визначення поточного рахунку боржника у банку для здійснення видаткових операцій;

- 16.12.2024 органом державної виконавчої служби отримано відповідь на запит з ПФУ щодо доходів боржника;

- 16.12.2024 органом державної виконавчої служби сформовано запит про отримання інформації, що становить банківську таємницю по ФОП Якименко Н.В.;

- 21.01.2025 отримано відповідь щодо зареєстрованого за боржником автотранспорту;

- 05.03.2025 сформовано платіжну інструкцію №10753 про стягнення коштів з банківського рахунку боржника; платіжну інструкцію №27354 сформовано 19.05.2025; платіжну інструкцію №40068 сформовано 14.07.2025

- 05.03.2025 отримано відповідь на запит до ПФУ про доходи боржника;

- 31.03.2025, 15.05.2025, 16.07.2025, 14.07.2025 сформовано запити на отримання інформації, що становить банківську таємницю;

- 15.05.2025 та 16.07.2025 отримано відповіді про реєстрацію за боржником автотранспорту;

- 14.07.2025 та 16.07.2025 отримано відповідь з ПФУ;

- 14.07.2025 отримано відповідь з фіскальної служби;

- також, представниками ВДВС додатково подано до справи копію відповіді з ГУ Держгеокадастру в Черкаській області від 28.05.2024 про відсутність за боржником реєстрації земельних ділянок.

36. Проаналізувавши вищезазначені обставини, суди вказали на безпідставність доводів стягувача про те, що з боку органу державної виконавчої служби мала місце неправомірна бездіяльність і невжиття належних заходів до погашення боргу з відповідача по справі. Відсутність реального стягнення боргу на користь позивача ще не доводить бездіяльність органу державної виконавчої служби по вжитих для цього заходах.

37. До того ж, судами вірно зазначено, що стягувачем у прохальній частині скарги не вказано щодо яких конкретно дій та заходів, в межах Закону, державним виконавцем допущено бездіяльність, яку необхідно усунути. Стягувач прямо не вказує у скарзі, вжиття яких конкретно заходів по Закону не вчинено держаним виконавцем у межах виконавчого провадження.

38. Таким чином касаційний суд погоджується з висновками суду попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця.

39. Касаційний суд зауважує, що протиправною бездіяльністю державного виконавця як суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

40. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

41. Крім того, необхідно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

42. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та / або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків (постанова Верховного Суду від 14.10.2024 у справі №910/10222/22).

43. Якщо певні дії в межах виконавчого провадження за Законом є лише правом державного виконавця, то саме він вирішує на власний розсуд чи вчиняти ці дії, в якій черговості і в які строки, а не суд і не стягувач у виконавчому провадженні вправі вирішувати ці питання.

44. В той час, як зазначалось судами, скаржником у прохальній частині не зазначено які саме дії оскаржуються стягувачем, оскільки державним виконавцем вчинялась сукупність дій необхідних для виконання судового рішення у справі, а вимога стягувача щодо зобов`язання державного виконавця вчинити дії щодо виконання дій у виконавчому проваджені, є декларативною, тоді як повинна стосуватися конкретних дій державного виконавця, до яких його можна зобов`язати по Закону (якщо це буде належним чином доведено).

45. Саме по собі дотримання положень Закону (без визначення рішенням суду конкретного алгоритму дій у конкретному спорі), є загальним обов`язком державного виконавця, визначеним самим Законом і є очевидним.

46. На підставі викладеного, та враховуючи встановлені судами обставини справи, колегія суддів, не погоджується з позицією стягувача, що з боку органу державної виконавчої служби мала місце бездіяльність і невжиття належних заходів щодо виконання судового рішення у справі.

47. Проаналізувавши доводи касаційної скарги касаційний суд вважає їх без підставними і необґрунтованими, оскільки, зводяться до намагань скаржником переоцінити обставини встановлені судами у справі, що відповідно є порушенням положень ст. 300 ГПК України. Крім того, як вбачається із тексту і змісту касаційної скарги, вона фактично ґрунтується на доводах які були предметом перегляду судів попередніх інстанцій, оскільки, зазначались скаржником і у скарзі на бездіяльність державного виконавця і у апеляційній скарзі.

48. Водночас, посилання скаржника на неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом щодо застосування положень процесуального законодавства та положень Закону №1404-VIII, у постановах від 29.10.2018 у справі № 826/14749/16, від 15.09.2025 у справі №910/11384/20 (910/19362/21), від 07.08.2018 у справі №910/25970/14, від 23.08.2018 у справі №911/167/17, від 30.10.2018 у справі №903/1297/14, від 19.08.2020 у справі №910/8130/17, від 07.02.2023 у справі №925/790/17(925/580/20), від 27.03.2023 у справі №904/817/20, від 29.04.2025 у справі №873/70/22, від 02.12.2020 у справі №911/4670/13, від 19.08.2019 у справі №913/438/16, від 18.07.2018 року у справі №915/1294/13, від 23.08.2018 року у справі № 911/167/17, від 20.04.2021 у справі №873/131/20, від 17.07.2018 у справі №915/1145/17, від 18.06.2019 у справі і №920/330/18, від 07.08.2019 у справі №925/2124/14, відхиляються касаційним судом зважаючи на те, що в даному випадку скаржником взагалі необґрунтовано, які саме неправомірні дії оскаржуються стягувачем, зважаючи на те, що судами встановлено, що державним виконавцем вчинявся комплекс дій направлених на виконання судового рішення у справі. До того ж, судові рішення відповідають положенням ст.ст. 86, 236, 238 ГПК України, щодо належного встановлення обставин справи та їх дослідження

49. За змістом ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

50. Отже, за результатами розгляду скарги на дії чи бездіяльність органів державної/приватної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного/приватного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби/приватного виконавця незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов`язує орган державної/приватної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

51. Аналогічні висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 906/400/22, від 18.05.2022 у справі № 910/21454/17.

52. З урахуванням вищезазначеного касаційний суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення скарги стягувача на бездіяльність державного виконавця в межах виконавчого провадження щодо виконання наказів щодо примусового виконання наказів Господарського суду Черкаської області від 17.04.2024 та від 06.05.2024 у справі №925/163/24.

53. Згідно зі статтею 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

54. Суд зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

55. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19) зазначено, що з огляду на імперативні приписи статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги.

56. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена судом першої та/або апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що випливає з меж розгляду справи судом касаційної інстанції, що закріплені в частині другій статті 300 ГПК України.

57. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування судових рішень, отже, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

58. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

59. У частині 1 статті 309 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

60. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів, наведених у касаційній скарзі, зазначає, що касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" необхідно залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 22.07.2025 у справі №925/163/24 залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 22.07.2025 у справі №925/163/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй