ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2026 р. Справа№ 910/8645/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,

представників сторін:

представників сторін:

від прокуратури: Синюк І.А. (в залі суду)

від позивача: не з`явились,

від відповідача: не з`явились,

від третьої особи: Мельник Т.М. (в залі суду),

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 (повний текст складено 19.11.2025)

у справі № 910/8645/25 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури

в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

Київський національний університет імені Тараса Шевченка,

про визнання недійсним договору оренди майна, повернення нежитлового приміщення,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У липні 2025 року заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - Міністерство), у якій просив визнати недійсним договір №8555 від 10.10.2019 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі - Фонд, ФДМУ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» (далі - Товариство), а також зобов`язати Товариство повернути Київському національному університету імені Тараса Шевченка (далі - Університет) за актом приймання-передачі нерухоме майно - нежитлове приміщення у корпусі гуртожитку №6 заг. площею 106,8 кв. м, що перебуває на балансі Університету та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Юлії Здановської (Ломоносова), 59.

На обґрунтування заявлених вимог заступник керівника Київської міської прокуратури посилається на порушення при укладанні договору Закону України «Про освіту» та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 відмовлено повністю у позові заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства до Фонду та Товариства про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8555 від 10.10.2019, та зобов`язання Товариства повернути Університету за актом приймання-передачі нерухоме майно - нежитлове приміщення у корпусі гуртожитку №6 заг. площею 106,8 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Юлії Здановської, 59.

Суд дійшов висновку, що спірний договір не суперечить нормам законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2025, Київська міська прокуратура звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги прокурора задовольнити в повному обсязі.

Скаржник вважає, що суд порушив норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини (ст. 203, 215, 215, 216 ЦК України, ст. 80 Закону України «Про освіту»), не надав їм належної правової оцінки, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

За доводами апелянта, укладений між відповідачами договір оренди не відповідає вимогам ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка встановлює заборону на використання об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, та як наслідок - для зобов`язання орендаря звільнити та повернути орендоване нерухоме майно, що перебуває на балансі Університету, шляхом підписання акта приймання-передачі.

Позиції учасників справи.

Міністерство надало пояснення, у яких зазначає, що на підставі звернення №30-04/2904 від 03.04.2019 Фонду та пропозиції Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства (протокол від 16.05.2019 № 6), надало позитивні висновки щодо погодження рішення про намір передачі державного майна в оренду з метою розміщення поштового відділення з обмеженням по вазі до 30-ти кг, відповідно до законодавства строком до 3-х років. Міністерство повідомляє, що з огляду на наведені підрозділом прокуратури підстави апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції покладається на прийняття судом законного та об`єктивного рішення. Також Міністерство просило здійснювати розгляд справи за відсутності його представника та повідомити про результати розгляду позовних вимог.

Університет надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає викладені в апеляційній скарзі доводи Київської міської прокуратури безпідставними та необґрунтованими, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Університет зазначає, що апелянт не довів жодним належним доказом факту погіршення соціально-побутових умов для осіб, що навчаються, спричиненого діяльністю Товариства на території студмістечка Університету. Разом з тим, передане в оренду Товариству приміщення є підвалом (копія Технічного паспорта є у матеріалах справи), не мало ані належного освітлення, ані комунікацій, а тому не могло бути використане для здійснення освітнього процесу чи проживання студентів. При цьому послуги, які надає орендар, поліпшують якість життя та побуту здобувачів освіти та співробітників Університету, що проживають у Студмістечку. Самостійно Університет не може забезпечити надання студентам такої послуги, оскільки це суперечитиме його статутній діяльності.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Товариство зазначає, що ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» не встановлює абсолютної заборони на оренду майна закладів освіти, а передбачає виняток - надання в оренду з метою надання послуг, які: не можуть бути забезпечені безпосередньо закладом освіти; пов`язані із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням його учасників; не погіршують соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі освіти. Суд першої інстанції встановив, що всі зазначені умови у спірних правовідносинах дотримані, а апеляційна скарга це не спростовує. Суд першої інстанції обґрунтовано дослідив фактичний спосіб використання орендованого майна, а не обмежився формальним аналізом умов договору і апеляційна скарга не містить жодного доказу протилежного.

Фонд надав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її змісту та вимог. Фонд зазначає, що Закон України "Про освіту" не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, а також підзаконних нормативно-правових актів, такі послуги повинні бути пов`язані з навчально-виховним процесом, обслуговуванням такого процесу чи його учасників. За доводами Фонду, чинне законодавством не регламентує, яким саме чином має бути реалізована така пов`язаність, та, відповідно, не ставить її у виключну залежність від навчального освітнього процесу, а лише визначає модливість обслуговування учасників освітнього процесу, що автоматично може реалізовуватись, серед іншого, у забезпеченні пішої доступності учасників освітнього процесу до соціально важливих об`єктів інфраструктури, що обслуговують населення.

Фонд просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8645/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 до надходження матеріалів справи №910/8645/25.

22.12.2025 матеріали справи №910/8645/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі №910/8645/25. Розгляд справи призначено на 09.02.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2026 справа №910/8645/25 передана на розгляд колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданової С.О., Корсак В.А. (у зв`язку з відпусткою судді Ходаківської І.П.).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 прийнято апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі №910/8645/25 до провадження у визначеному складі суду.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

Фонд, керуючись ст. 287 ГК України, в порядку укладання договорів оренди, передбачених ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», звернувся до Міністерства з листом №30-04/2904 від 03.04.2019 про надання висновків щодо можливості передачі в оренду державного нерухомого майна.

Листом №1/11-5923 від 27.06.2019 Міністерство, враховуючи пропозиції Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства (протокол №6 від 16.05.2019), надало дозвіл на передачу в оренду нерухомого майна - частини нежитлового приміщення гуртожитку № 6 заг. площею 106,8 кв. м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 59, з метою розміщення поштового відділення з обмеженням відправлень за вагою до 30 кг, відповідно до законодавства, строком до 3 років за умови врахування пропозицій орендаря щодо орендної плати.

18.07.2019 Фонд видав наказ №511 укласти договір оренди державного нерухомого майна з єдиним заявником за результатами вивчення попиту на об`єкти оренди частини нежитлового приміщення гуртожитку № 6 заг. площею 106,8 кв. м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 59, строком на 2 роки 11 місяців.

22.07.2019 листом №30-04/6138 Фонд повідомив Товариство та Університет про прийняте ним рішення щодо укладення договору оренди нерухомого майна (частини нежитлового приміщення гуртожитку № 6 заг. площею 106,8 кв. м, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 59).

10.10.2019 Фонд (орендодавець) та Товариство (орендар) уклали договір №8555 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення (у корпусі гуртожитку №6) заг. площею 106,8 кв. м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 59 (далі - майно) та перебуває на балансі Університету, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.04.2019 і становить 2 376 000,00 грн без ПДВ.

Майно передається в оренду з метою розміщення поштового відділення з обмеженням відправлень у вазі до 30 кг (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 10.10.2019 до 10.09.2022 включно (п. 10.1 Договору).

На підтвердження обставин передачі майна в оренду за договором № 8555 від 10.10.2019 до матеріалів справи долучено акт приймання-передачі орендованого майна від 10.10.2019, підписаний Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка.

Прокурор подав позов про визнання недійсним договору оренди № 8555 від 10.10.2019, мотивований тим, що при укладенні спірного договору наявні порушення Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про оренду державного та комунального майна», оскільки майно за договором не може бути об`єктом оренди для використання його у господарській діяльності Товариства.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ГК України, який був чинний до 28.08.2025), і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 ЦК України).

Відносини сторін за правовою природою є договором найму (оренди).

Згідно із ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Перевіряючи доводи скаржника в частині, що стосується норм матеріального права, зокрема, ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», ст. 203, 215, 216 ЦК України, колегія суддів бере до уваги таке.

Частинами 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Колегія суддів зазначає, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами ст. 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства суд не має підстав для задоволення відповідного позову.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 та в постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 04.06.2024 у справі № 910/11425/21, від 13.08.2024 у справі № 922/2219/19.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга) тощо.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Під час розгляду позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення ст. 3, 15,16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину, й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.

При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх в інший спосіб не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.

Отже, для визнання правочину недійсним у судовому порядку необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

Перевіривши та надавши оцінку доводам скаржника, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про освіту» регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Закону України «Про освіту» (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна) до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Частиною 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Наразі ч. 4 ст 80 Закону України «Про освіту» доповнено абзацом 2, який передбачає, що надання в оренду об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, та які відповідно до абзацу першого цієї частини можуть надаватися орендарями державного і комунального майна з використанням майна, що належить закладу освіти, здійснюється за цільовим призначенням, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Тобто, ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" допускала та допускає можливість надання в оренду майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, пов`язаних із обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Крім того, відповідно до п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 (далі - Порядок №483) не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди, як майно закладів освіти. Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів.

Тобто наведені положення законодавства передбачають можливість надання в оренду майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладом освіти, а саме або/та пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу; або/та пов`язаних з обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Також згідно з п. 29 Порядку №483 обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.

Пунктами 5 і 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що вища освіта - це сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти.

Ліцензування - це процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність відповідно до ліцензійних умов провадження освітньої діяльності.

Згідно з п. 26 Ліцензійних умов медичне обслуговування, організація харчування та прання, ведення бухгалтерського обліку і діловодства, інші додаткові для здійснення освітнього процесу види діяльності ліцензіатів, передбачені законодавством, можуть забезпечуватися та здійснюватися шляхом залучення ліцензіатами на договірних умовах інших суб`єктів господарювання, що мають право надавати відповідні послуги.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про освіту» освітня діяльність - діяльність суб`єкта освітньої діяльності, спрямована на організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу у формальній та/або неформальній освіті. Тобто забезпечення освітнього процесу є частиною освітньої діяльності.

Разом з тим, існують послуги, пов`язані з забезпеченням освітнього процесу або з обслуговуванням учасників освітнього процесу, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти.

Підпунктом 2 п. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796, передбачено, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, це надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.

Таким чином, законодавством передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачається лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Закон України «Про освіту» не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність із навчально-виховним процесом чи його учасниками.

Отже, Закон України «Про освіту» дозволяє надання об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, але які пов`язані із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Закон України "Про освіту" (в редакції, чинній на момент укладення договору) не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками. Тому питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях з обслуговування учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи із конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням того, що надання в оренду майна закладів освіти, в тому числі і для обслуговування учасників освітнього процесу, можливе виключно у випадку, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №927/66/23, від 23.11.2021 у справі №909/1374/19.

Основним видом діяльності ТОВ «Нова пошта» (за відповідною кодифікацією) є « 53.20 інша поштова та кур`єрська діяльність».

Суд доцільно зауважив на зверненні голови студентської ради Студмістечка до суду, в якому зазначено, що закриття відділення Нової пошти суттєво ускладнить повсякденне життя мешканців Студмістечка, обмежить доступ до послуг доставки, що особливо критично в зимовий період. Відділення Нової пошти № 355, яке розташоване на території Студмістечка, виконує важливу функцію для забезпечення добробуту іногородніх студентів, воно забезпечує доступ та оперативну логістику для тисяч мешканців Студмістечка, у тому числі неповнолітніх осіб, осіб з інвалідністю тощо. У зверненні викладено прохання врахувати при винесенні рішення інтереси студентів КНУ імені Тараса Шевченка та сприяти захисту їх прав на отримання якісного та зручного сервісу доставки.

Отже, учасники навчального процесу наполягають на тому, що закриття відділення Нової пошти ускладнить їх повсякденне життя, оскільки відділення (розміщене в орендованому приміщенні) виконує важливу функцію для забезпечення добробуту іногородніх студентів (учасників освітнього процесу).

Університет зауважує, що спірне приміщення знаходиться у підвалі, не має належного освітлення та комунікацій, тому не може бути використано для освітнього процесу чи проживання студентів.

Університет надав до матеріалів справи Правила контрольно-пропускного режиму та порядку ввозу та вивозу товарно-матеріальних цінностей на територію Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затверджені ректором 09.01.2001; Інструкцію з організації пропускного режиму у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, затверджену ректором 12.07.2018; розпорядження ректора від 07.10.2020 №72, яким посилено контроль за дотриманням пропускного режиму на територію Університету. Ці документи підтверджують обставини про надання послуг відділенням Нової пошти лише учасникам учбового процесу.

Таким чином, передача в оренду державного майна для розміщення відділення Нової пошти не тільки не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, а навпаки значно покращує та полегшує такі умови для учасників навчального процесу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор не довів того, що Товариство діяло недобросовісно та використовувало спірне приміщення всупереч визначеній меті користування, тобто не для надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладом освіти, пов`язаних із обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Суд встановив відсутність у Університету можливості самостійно надати послуги, пов`язані з обслуговуванням учасників освітнього процесу, зокрема, поштові, а також те, що надання таких послуг Товариством не тільки погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, а й, за твердженням студентів Університету, виконує важливу функцію для забезпечення добробуту іногородніх студентів (учасників освітнього процесу) і закриття відділення Товариства суттєво ускладнить повсякденне життя мешканців Студмістечка.

Враховуючи наведене, встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що Університет за відповідним погодженням правомірно передав в оренду нежитлове приміщення для забезпечення обслуговування учасників освітнього процесу, що відповідає положенням ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», а тому правомірним є висновок місцевого суду про відсутність правових підстав вважати, що договір укладено з порушенням вимог закону, що є обов`язковою умовою для визнання його недійсним у розумінні положень ст. 203, 215 ЦК України.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову в частині визнання спірного договору недійсним також відсутні підстави й для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання Товариства повернути Університету за актом приймання-передачі з оренди нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Колегія суддів відзначає, що не надає оцінку наявності підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду, оскільки у апеляційній скарзі апелянт висновки суду першої інстанції в цій частині не оскаржує.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі №910/8645/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі №910/8645/25 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287- 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.02.2026.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова