ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року Справа №918/710/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Петухов М.Г.

суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Левчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 (суддя Церковна Н.Ф., повне рішення складено 07.11.2025)

за позовом Виконувача обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія"

2) Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області

про скасування державної реєстрації, визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки та зобов`язання повернути у комунальну власність земельну ділянку

за участю:

прокурора - Ковальчук І.Л.;

відповідача-1 - Грицай І.О.;

відповідача-2 - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" на об`єкт нерухомого майна - "будівля, прохідна, літ. Е-1", що знаходиться за адресою: вул.Штейнгеля барона, буд.5д, с.Городок, Рівненський район, Рівненська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48426561 від 29.08.2019), припинивши за ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" право на даний об`єкт.

Визнано недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки (в порядку викупу) від 26.04.2023.

Зобов`язано ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" повернути у комунальну власність територіальної громади в особі Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області земельну ділянку площею 0,5725 га, кадастровий номер :07:026:0034.

Стягнуто з ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" на користь Рівненської обласної прокуратури 3 633,60 грн витрат на сплату судового збору. Стягнуто з Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області на користь Рівненської обласної прокуратури 3 633,60 грн витрат на сплату судового збору.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що документи (інвентаризаційний опис необоротних активів ТОВ "ЗМПК" від 09.08.2019, протокол інвентаризаційної комісії від 09.08.2019, балансова довідка №103 від 21.08.2019, довідка №178 від 29.01.2021 про технічну характеристику будівлі, технічний паспорт на будівлю прохідної від 29.01.2021), на підставі яких 27.08.2019 проведено державну реєстрацію речового права на спірний об`єкт нерухомого майна, у переліку передбаченому ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відсутні.

З огляду на викладене, в силу вимог ст.18, 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п.41, 42, 43 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затв.постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, суд вказав, що документи, на підставі яких зареєстровано право власності на будівлю прохідної, не підтверджують право власності ТОВ "ЗМПК" на об`єкт нерухомості та не дають можливості встановити підстави набуття такого права останнім.

Відтак, господарський суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ТОВ "ЗМПК" відбулася за відсутності належних правових підстав та з порушенням встановленого законодавством порядку проведення державної реєстрації прав, а тому підлягає скасуванню.

Враховуючи незаконність набуття права власності на нерухомість, суд зазначив, що ТОВ "ЗМПК" не мав права згідно ч.2 ст. 134 ЗК України на отримання в оренду чи у власність земельної ділянки комунальної власності на позаконкурентних засадах, а тому передача відповідачу-1 в оренду, а згодом у власність, земельної ділянки комунальної власності площею 0,5725 га відбулася з порушенням вимог земельного законодавства щодо обов`язкового продажу прав на такі ділянки виключно на конкурентних засадах шляхом проведення земельних торгів.

Крім того, із врахуванням Ситуаційної схеми спірної земельної ділянки, яка міститься в проекті землеустрою, суд першої інстанції зауважив, що площа отриманої ТОВ "ЗМПК" без проведення аукціону земельної ділянки у 245 разів перевищує площу нерухомого майна розташованого на останній.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що надання у користування, укладення договору оренди земельної ділянки комунальної власності, та у подальшому її продаж ТОВ ЗМПК у розмірах, що значно перевищує площу нерухомого майна, розміщеного на ній, без проведення торгів, свідчить про порушення Городоцькою сільською радою положень ст. 124, 127, 128, 134 ЗК України, а тому прийняті сільською радою рішення від 25.11.2021 №815 щодо передачі ТОВ "ЗМПК" в оренду земельної ділянки площею 0,5725 га, к.н.:07:026:0034, та від 30.03.2023 №1198 щодо продажу цієї ділянки товариству є незаконними. Як наслідок, укладені у подальшому на підставі зазначених рішень договори оренди землі від 13.10.2022 та купівлі-продажу від 06.04.2023 суперечать ст.134, 135 ЗК України, а відтак згідно ст.203, 215 ЦК України, підлягають визнанню недійсними.

При цьому, суд вказав, що оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2023 підлягає визнанню недійсним, як наслідок, у ТОВ "ЗМПК" виникає обов`язок повернути у комунальну власність територіальної громади в особі Городоцької сільської ради земельну ділянку площею 0,5725 га, кадастровий номер :07:026:0034.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт, зокрема, вказує на правомірність набуття ТОВ "ЗМПК" права приватної власності на будівлю прохідної площею 23,3 кв.м, оскільки відповідач став власником комплексу будівель за адресами вул. Штейнгеля, буд.5д та вул.Промислова, 1 та 21 в с.Городок Рівненської області у процесі реорганізації ТОВ "Компанія "ВАСПРОМ". Просить врахувати, що будівля прохідної, яка розташована по вул.Штейнгеля, буд.5д, є частиною єдиного цілісного майнового комплексу ТОВ "ЗМПК".

Відтак, зауважує, що земельна ділянки за к.н. :07:026:0034 площею 0,5725 га, яка розташована по вул. Штейнгеля барона, буд. 5д, була отримана ТОВ «ЗМПК» у власність виключно для обслуговування наявного нерухомого майна (будівлі прохідної). Враховуючи, що на момент прийняття рішення про передачу в оренду земельної ділянки, на спірній земельній ділянці знаходився об`єкт нерухомого майна, який на праві власності належить ТОВ "ЗМПК", то в силу положень ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягало продажу на земельних торгах.

Крім того, зазначає, що спірна земельна ділянка передавалась в оренду для виробничих потреб в межах, окреслених фактичним використанням, а не для нових цілей, а тому обставини щодо мети виділення меж земельних ділянок та здійснення забудови в майбутньому не можуть підлягати аналізу судом у межах даного спору.

Щодо розміру спірної земельної ділянки, яка отримана ТОВ "ЗМПК" у власність, скаржник вказує, що передана в оренду площа земельної ділянки є доцільною та необхідною для обслуговування належного товариству на праві приватної власності майна. При цьому, прокурор не надає жодних доказів щодо того, яка площа земельної ділянки необхідна для обслуговування належного ТОВ "ЗМПК" нерухомого майна, виключає наявність правових підстав для задоволення позовної заяви, чого не було враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Звертає увагу, що сам по собі факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування, не може бути самостійною підставою для визнання такої передачі землі незаконною та задоволення відповідного позову.

Апелянт також зазначає про неналежність обраного прокурором способу захисту, оскільки єдиною належною вимогою, спрямованою на захист прав держави у спірних правовідносинах, є вимога про витребування спірної земельної ділянки від ТОВ "ЗМПК" на користь сільської ради на підставі ст.387, 388 ЦК України, однак такої вимоги прокурор не заявив.

У відповідності до ст.263 ГПК України прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що надані відповідачем-1 документи щодо набуття права власності не підтверджують переходу права власності на спірну будівлю прохідної від ТОВ "Компанія "Васпром" до ТОВ "ЗМПК", оскільки не є правовстановлюючими. З урахуванням відсутності у ТОВ "ЗМПК" належних правовстановлюючих документів на спірний об`єкт нерухомого майна, товариство не могло набути право власності на нього виключно шляхом здійснення державної реєстрації прав. Адже, наявність витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та факт державної реєстрації права власності не є підтвердженням набуття такого права, якщо його не підтверджено належними документами.

Зауважує, що підставою для пред`явлення позову та прийняття відповідного рішення судом, слугував не лише факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктом нерухомості. Протиправна передача прав на спірну земельну ділянку комунальної власності у позаконкурентний спосіб підтверджується наступними обставинами: відсутність у ТОВ "ЗМПК" правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно; передача земельної ділянки комунальної власності ТОВ "ЗМПК" спочатку в оренду, а згодом у власність не для обслуговування існуючого об`єкту нерухомості, а для здійснення нового будівництва об`єктів дорожнього сервісу.

Таким чином, прокурор вважає, що передача в оренду та подальший продаж спірної земельної ділянки ТОВ "ЗМПК", призначеної для нового будівництва і майже повністю вільної від забудови, де знаходиться незаконно зареєстрована нерухомість, без проведення обов`язкових земельних торгів, є порушенням вимог ст.124, 127, 128,134 ЗК України.

Прокурор також зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав є вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки при його укладенні були порушені вимоги земельного законодавства щодо обов`язковості проведення земельних торгів. Пред`явлення віндикаційного позову у даному випадку не є належним способом захисту порушених прав, оскільки він не застосовується до договірних правовідносин.

Прокурор просив апеляційну скаргу ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

13.02.2025 року від прокуратури надійшли додаткові пояснення щодо наявності порушеного права чи інтересу територіальної громади в результаті державної реєстрації права власності за ТОВ "ЗМПК" на спірну будівлю прохідної.

Прокурор вказує, що відомості щодо права власності відповідача на спірну будівлю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно створюють для Городоцької територіальної громади перешкоди у реалізації нею прав власника земельної ділянки, зокрема відчуження або передачі у користування цієї ділянки іншим особам, оскільки відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Вважає, що незаконна реєстрація права приватної власності за ТОВ ««ЗМПК»» на об`єкт нерухомості, що розташований на спірній земельній ділянці, стала підставою для отримання в оренду та, в подальшому, продажу земельної ділянки комунальної власності під таким об`єктом на неконкурентних засадах без дотримання вимог ч. 1 ст. 134, ст. 135 ЗК України.

У судове засідання, призначене на 16.02.2025 року, відповідач-2 не забезпечив явку свого уповноваженого представника. При цьому, керуючись ст.42 ГПК України, подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі його представника.

Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги відповідне клопотання відповідача-2 та той факт, що його явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача-2.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 разом з апеляційною скаргою подав клопотання про призначення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи з метою визначення площі, яка могла бути відведена для обслуговування об`єкту нерухомості.

Апелянт зазначає, що у спірних правовідносинах необхідно досліджувати обставину, яка саме площа зайнята будівлями та яка саме площа необхідна для їх обслуговування, а в загальному, на яку саме площу земельної ділянки може перейти право до ТОВ "ЗМПК".

Зважаючи на предмет та підставу позовних вимог, а також контексті заперечень сторін щодо площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування спірного об`єкта нерухомості, вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (саме висновок судової експертизи), які б вказували про розмір земельної ділянки, яка (враховуючи знаходження на земельній ділянці нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу-1) необхідна для обслуговування нерухомого майна.

Прокурор подав заперечення на вказане клопотання, у якому, зокрема, зазначає, що предметом розгляду справи є не лише факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування. Так, окрім іншого, основу пред`явленого позову становлять незаконна державна реєстрація права приватної власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, а також передача цієї ділянки без проведення земельних торгів з метою здійснення нового будівництва об`єктів дорожнього сервісу. Водночас, зазначені обставини підтверджуються наданими суду доказами, встановлення яких не потребує спеціальних знань та призначення експертизи.

Відтак, вважає, що відсутні підстави для призначення експертизи у даній справі, а тому просить відмовити у задоволенні відповідного клопотання апелянта.

Розглядаючи подане клопотання, колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями ст.1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд звертає увагу, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі №910/9971/17).

Крім того, одним з головних критеріїв, якими користується суд, вирішуючи питання про необхідність призначення у справі судової експертизи є визначення кола тих обставин, які мають значення для справи. Якщо з`ясування цих обставин є необхідним і потребує спеціальних знань, проведення судової експертизи визнається судом доцільним.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є протиправна передача прав на земельну ділянку комунальної власності у позаконкурентний спосіб, а також незаконна державна реєстрація права приватної власності за ТОВ "ЗМПК" на об`єкт нерухомого майна будівлю прохідної з огорожею, що розташована на цій земельній ділянці.

Таким чином, предметом дослідження є не лише факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування.

Водночас, незаконність державної реєстрації права власності на спірний об`єкт обґрунтовується прокурором відсутністю у ТОВ "ЗМПК" належних правовстановлюючих документів, які передбачені ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Апеляційний суд зазначає, що вказані обставини підтверджуються або спростовуються доказами, поданими сторонами до суду, які підлягають оцінці відповідно до ст.86 ГПК України. Водночас їх встановлення не потребує спеціальних знань і призначення судової експертизи.

Колегія суддів також враховує, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Відтак, обов`язковим у такому випадку є з`ясування дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна.

Однак, доведення обставин, пов`язаних з обґрунтованістю землевпорядної документації, у тому числі щодо розміру земельної ділянки, покладається на сторони у судовому процесі. При цьому, відповідно до загальних засад господарського судочинства, врегульованих ст.2, 13, 14, 74, 86, 237 ГПК України, позивач у справах зазначеної категорії повинен довести належними доказами, зокрема, але не виключно експертним висновком, ту обставину, що неналежними доказами є розроблений на замовлення відповідача проект землеустрою чи технічна документація із землеустрою, в яких власне і визначається конкретна площа земельної ділянки, необхідна орендарю для експлуатації та функціонування належної йому будівлі (ведення господарської діяльності).

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.03.2021 у справі №910/12366/18, ключову роль у питанні раціонального (чи не раціонального) використання земельної ділянки відіграє саме проект землеустрою, за яким таку ділянку було відведено у користування, позаяк саме у ньому враховуються усі особливості формування ділянки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях та відповідно правових підстав для призначення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, у зв`язку з цим у задоволенні відповідного клопотання апелянта слід відмовити..

Апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що необґрунтоване призначення у справі №918/710/25 судової експертизи має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, що суперечитиме ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", "Дульський проти України", "Фридлендер проти Франції").

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що очевидне безпідставне призначення судової експертизи є порушенням наведених приписів, що має наслідком порушення прав та охоронюваних законом інтересів учасників справи, у тому числі права на розгляд справи судом встановленим законом, у розумний строк, тому у такому випадку відмова у призначенні судової експертизи, що має наслідком зупинення провадження у справі, ґрунтується на засадах верховенства права.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.08.2019 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" (далі ТОВ "ЗМПК") зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - "будівля, прохідна, літ. Е-1" загальною площею 15,8 кв. м, площею основи (забудови) 23,3 кв. м, складові частини об`єкту: будівля прохідної, Е-1, та огорожа, №1, яка розташована по вул. Штейнгеля барона, буд. 5д, с. Городок Рівненської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246).

У подальшому, на підставі клопотання товариства, розпорядженням Рівненської обласної державної адміністрації від 26.05.2021 №412 надано ТОВ "ЗМПК" дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду строком на 10 років земельної ділянки площею 0,5725 га для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (код 12.11), за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення державної власності на території Городоцької сільської ради.

Рішенням Городоцької сільської ради від 25.11.2021 №815, на підставі заяви ТОВ "ЗМПК", затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано товариству в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 0,5725 га, к.н.:07:026:0034, для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу за рахунок земель запасу промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

На виконання рішення сільської ради від 25.11.2021 №815, між Городоцькою сільською радою та ТОВ "ЗМПК" 13.10.2022 укладено договір оренди землі, відповідно до п.3 якого на земельній ділянці к.н. :07:026:0034 знаходиться об`єкт нерухомого майна: будівля, прохідної літера "Е-1", огорожа.

Рішенням Городоцької сільської ради від 30.03.2023 №1198 вирішено продати ТОВ "ЗМПК" земельну ділянку площею 0,5725 га, кадастровий номер :07:026:0034, для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, припинити право оренди у зв`язку з поєднанням в одній особі власника земельної ділянки та орендаря.

У подальшому, за договором купівлі-продажу від 26.04.2023 відчужено ТОВ "ЗМПК" спірну земельну ділянку та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості про право власності.

На думку прокурора, державна реєстрація права власності за ТОВ "ЗМПК" на зазначену будівлю здійснена незаконно, оскільки відбулася за відсутності документів, які підтверджують правові підстави набуття, зміни чи припинення речових прав на це майно, зокрема без належних правовстановлюючих документів та доказів здійснення товариством будівництва відповідного об`єкта. Відтак, з огляду на незаконність набуття права власності на нерухомість, ТОВ "ЗМПК" не мало права відповідно до ч.2 ст.134 ЗК України на отримання земельної ділянки комунальної власності в оренду чи у власність на позаконкурентних засадах. Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 4 ст.53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з положеннями ст.23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор вказав, що Городоцька сільська рада у спірних правовідносинах відповідно до вимог чинного законодавства мала діяти в інтересах територіальної громади, проте сама вчинила дії на думку прокурора, які негативно впливають на інтереси громади, а тому є відповідачем у цій справі, а Рівненська окружна прокурора пред`являє позов як самостійний позивач.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Враховуючи викладене, а також обґрунтування прокурором підстав звернення з даним позовом до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для представництва інтересів держави прокуратурою в суді.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-VI) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.1, 2 ст. 5 Закону №1952-VI, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.18 Закону №1952-VI).

Згідно п.40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі - Порядок №1127), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 27) та цим Порядком.

Колегія суддів зауважує, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності із фактом його державної реєстрації.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, від 07.10.2020 у справі №920/728/18, при дослідженні обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Як стверджує відповідач-1, право власності на спірну будівлю прохідної загальною площею 15,8 кв.м, що знаходиться за адресою: вул.Штейнгеля, 5д, село Городок, Рівненський район, Рівненська область, перейшло до ТОВ "ЗМПК" у складі майнового комплексу, отриманого від ТОВ "Компанія "Васпром".

На підтвердження вказаних обставин, відповідач-1 надав копію додатку №1 до передавального акта, підписаного ліквідатором ТОВ "Компанії "Васпром", в якому міститься інформація щодо будівлі прохідної (дата її введення в експлуатацію - 16.08.2004, а також зазначена її вартість).

Окрім того, для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна ТОВ "ЗМПК" надано інвентаризаційний опис необоротних активів ТОВ "ЗМПК" від 09.08.2019, протокол інвентаризаційної комісії від 09.08.2019, балансову довідку №103 від 21.08.2019, довідку №178 від 29.01.2021 про технічну характеристику будівлі, технічний паспорт на будівлю прохідної, виготовлений 29.01.2021.

Оцінюючи вказані докази, надані в підтвердження проведення державної реєстрації речового права на спірний об`єкт нерухомого майна, зокрема, технічний паспорт на будівлю прохідної, апеляційний суд враховує, що згідно з п.41, 42, 43 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі Порядок державної реєстрації), державна реєстрація вперше на новозбудоване майно здійснюється на підставі, зокрема, таких документів: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси тощо.

Випадки, коли проводиться технічна інвентаризація передбачені п.6 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127.

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції, технічний паспорт на об`єкт нерухомості є документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкту та не може бути самостійною підставою виникнення права власності. Водночас, технічний паспорт є однією з умов державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, але виключно в сукупності з іншими документами чи відомостями, передбаченими п.41, 42, 43 Порядку державної реєстрації.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення ст.18, 24 Закону №1952-VI, п.41, 42, 43 Порядок №1127, а також ст.27 Закону №1952-VI, яка визначає перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація речових прав, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що інвентаризаційний опис, протокол інвентаризаційної комісії, балансова довідка, довідка про технічну характеристику будівлі та технічний паспорт, на підставі яких зареєстровано право власності на будівлю прохідної, не є правовстановлюючими документами, не підтверджують право власності ТОВ "ЗМПК" на об`єкт нерухомості та не дають можливості встановити підстави набуття такого права останнім.

Доводи апелянта про те, що право власності на спірну будівлю перейшло до ТОВ "ЗМПК" у складі майнового комплексу, отриманого від ТОВ "Компанія "Васпром" не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Судами в даній справі встановлено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14.05.2019 за ТОВ "ЗМПК" було зареєстровано право власності на інший об`єкт за адресою: вул. Штейнгеля, 5д, с. Городок, Рівненський район, який також має назву "будівля прохідної" (позначений літерою "Г", площа 10,3 кв.м.; реєстраційний номер 246).

Підставою для державної реєстрації права власності за ТОВ "ЗМПК" на зазначену будівлю прохідної з реєстраційним номером 246, слугували свідоцтво про право власності №82 від 30.07.2004, а також акт приймання-передачі від 26.03.2019.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що дата видачі ТОВ "Компанії "Васпром" зазначеного свідоцтва про право власності на будівлю прохідної (16.08.2004), яка надалі була зареєстрована за ТОВ "ЗМПК" за реєстраційним номером 246, співпадає з датою введення в експлуатацію будівлі прохідної, зазначеною у додатку №1 до передавального акту, наданого відповідачем-1, як доказу на підтвердження набуття прав на спірний об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 246.

Як вбачається із вказаного акта приймання передачі, від ТОВ "Компанія "Васпром" до ТОВ "ЗМПК" було передано будівлю м`ясопереробного комплексу загальною площею 1152,4 кв.м., будівлю прохідної, загальною площею 10,3 кв.м.; земельну ділянку загальною площею 0,91 га, к.н. :07:027:0003.

Окрім того, суд враховує, що земельна ділянка з к.н.:07:027:0003, на якій знаходиться будівля прохідної площею 10,3 кв.м., на даний час об`єднана з іншою земельною ділянкою к.н.:07:026:0047 та має новий єдиний кадастровий номер - :07:026:0048.

Водночас, спірна будівля прохідної площею 15,8 кв.м. знаходиться на іншій земельній ділянці, а саме - к.н. :07:026:0034.

Таким чином, аналіз змісту акта приймання передачі від 26.03.2019 дає підстави для висновку, що спірна будівля прохідної відрізняється площею (15,8 кв.м.), місцезнаходженням на іншій земельній ділянці (к.н. :07:026:0034) та адресою з буквенним позначенням (вул. Штейнгеля, 5д, с. Городок, Рівненський район; літ. Е-1).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що додаток №1 до передавального акту не є належним і допустимим доказом у розумінні ст.76, 77 ГПК України на підтвердження факту переходу права власності саме на спірну будівлю прохідної.

Відтак, ТОВ "ЗМПК" має правовстановлюючі документи лише на одну будівлю прохідної, літ. "Г", площею 10,3 кв.м, які відповідно й підтверджують перехід цього об`єкта у його власність від ТОВ "Компанії "Васпром". При цьому, відсутні будь-які документи, які б належним чином засвідчували набуття та перехід права власності на спірну будівлю прохідної літ. "Е-1" площею 15,8 кв.м від ТОВ "Компанія "Васпром" до ТОВ "ЗМПК".

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що державна реєстрація права власності на будівлю прохідної літ. "Е-1" площею 15,8 кв.м за ТОВ "ЗМПК" відбулася без належних правових підстав і з порушенням встановленого законодавством порядку державної реєстрації прав, тому підлягає скасуванню, про що суд першої інстанції дійшов вірного висновку.

При цьому, незаконна державна реєстрація права власності за ТОВ "ЗМПК" на спірний об`єкт нерухомого майна у подальшому спричинила фактичне вибуття земельної ділянки з власності територіальної громади з порушенням вимог законодавства, зокрема, без дотримання встановленого порядку набуття прав на землю шляхом проведення земельних торгів.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частинами 1, 2 ст.127 ЗК України (надалі - у відповідній редакції) передбачено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки комунальної власності або права на них, зокрема у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (ч. 2ст. 134 ЗК України).

Таке положення законодавства спрямоване на забезпечення принципу цілісності об`єта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована), закріплений у положеннях ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (п. 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18).

Тобто, відповідно до вимог ст.120, 124, ч.1, 2 ст.134 ЗК України, у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно особа може набути право користування земельною ділянкою поза конкурсом лише під нерухомим майном та площею, необхідною для обслуговування і експлуатації (вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19).

З огляду на викладене, лише власник нерухомого майна має право отримати земельну ділянку комунальної власності у користування або власність на неконкурентних засадах.

Виходячи із системного аналізу норм земельного законодавства, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам (власникам нерухомого майна) виключно з метою обслуговування та експлуатації існуючих об`єктів нерухомого манна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці.

Однак, з огляду на встановлені судом обставини щодо незаконності набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна та відповідно незаконність державної реєстрації права власності за ТОВ "ЗМПК" на зазначену будівлю, ТОВ "ЗМПК" не мало права, відповідно до ч.2 ст.134 ЗК України, отримувати в оренду, а у подальшому у власність земельну ділянку комунальної власності на позаконкурентних засадах.

Доводи сторін щодо розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній спірного майна, апеляційним судом не оцінюються, оскільки встановлено обставини незаконності набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна та відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 120 ЗК України і ст. 377 ЦК України.

За таких обставин питання визначення площі земельної ділянки для обслуговування спірного об`єкта не має правового значення для правильного вирішення спору, оскільки відсутність законних підстав набуття права власності на сам об`єкт виключає можливість виникнення похідних прав на земельну ділянку.

Разом з тим, враховуючи ті обставини, що розпорядженням Рівненської обласної державної адміністрації від 26.05.2021 №412 надано ТОВ "ЗМПК" дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,5725 га, та рішенням Городоцької сільської ради від 25.11.2021 №815 затверджено відповідний проект землеустрою, визначено цільове призначення спірної земельної ділянки - "для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу", колегія суддів зауважує, що у відповідності до абз.13 ч.2 ст.134 ЗК України, передача у користування чи власність земельних ділянок для будівництва (у т.ч. розміщення та експлуатації) об`єктів дорожнього сервісу може здійснюватися виключно на конкурентних засадах шляхом проведення земельних торгів.

Отже, передача ТОВ "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" в оренду, а згодом у власність, земельної ділянки комунальної власності площею 0,5725 га відбулася з порушенням вимог земельного законодавства щодо обов`язкового продажу прав на такі ділянки виключно на конкурентних засадах шляхом проведення земельних торгів, а тому прийняті Городоцькою сільською радою рішення від 25.11.2021 №815 щодо передачі ТОВ "ЗМПК" в оренду земельної ділянки площею 0,5725 га, кадастровий номер :07:026:0034, та від 30.03.2023 №1198 щодо продажу цієї ділянки товариству є незаконними.

Колегія суддів враховує, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, п. 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, п. 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, п. 180).

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (в порядку викупу) від 26.04.2023 та повернення земельної ділянки у комунальну власність, апеляційний суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, керуючись законом, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Положеннями ст. 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади.

Частиною 3 ст.152 ЗК України визначено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах.

Згідно з ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи встановлення факту незаконності прийнятого Городоцькою сільською радою рішення від 30.03.2023 №1198 щодо продажу цієї ділянки ТОВ "ЗМПК", укладений на підставі вказаного рішення договір купівлі-продажу від 26.04.2023 між Городоцькою сільською радою та ТОВ "ЗМПК" про продаж земельної ділянки площею 0,5725 га, кадастровий номер :07:026:0034 суперечать ст.134, 135 ЗК України, а тому згідно ст.203, 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду, надаючи роз`яснення у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 щодо застосування наведених положень закону зазначала, що за змістом абз.1 ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину.

З огляду на визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2023, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що у ТОВ "ЗМПК" виник обов`язок повернути у комунальну власність територіальної громади в особі Городоцької сільської ради земельну ділянку площею 0,5725 га, к.н.:07:026:0034, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення відповідної позовної вимоги як похідної.

Доводи апелянта про неналежність обраного прокурором способу захисту апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки із врахуванням договірного характеру спірних правовідносин пред`явлення віндикаційного позову у даній справі не є належним та ефективним способом захисту порушених прав. Такий висновок узгоджується із судовою практикою, зокрема, із правовими позиціями, викладеними у постанові ВП ВС від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, постанові Верховного Суду від 03.06.2021 у справі №916/1666/18, а також у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах від 29.02.2025 у справі №918/437/23, від 01.07.2025 у справі №918/1131/22.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 без змін, з огляду на що апеляційна скарга ТОВ "ЗМПК" задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі №918/710/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західноукраїнська м`ясопереробна компанія" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "23" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Філіпова Т.Л.