РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2026Справа № 910/11034/24 (910/10930/25)

Господарський суд міста Києва у складі судді Стасюка С.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко М.О., розглянувши матеріали справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський Елеватор" (51909, Дніпропетровська обл., місто Кам`янське, проспект Конституції, будинок, 17-А; ідентифікаційний номер 41657211)

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" (03150, місто Київ, вулиця Тютюнника Василя, будинок, 53, офіс, 1133; ідентифікаційний номер 39296647)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" (67550, Одеський р-н, Одеська обл., селище Нові Білярі, вулиця Морська, будинок, 1а; ідентифікаційний номер 43664262)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 розпорядник майна боржника арбітражний керуючий Дробот Денис Миколайович

про визнання недійсним договору

в межах справи № 910/11034/24

за заявою Адвокатського об`єднання "Офіс персонального обслуговування адвокатської фірми "Династія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" (ідентифікаційний номер 39296647)

про банкрутство

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції позивача

В обґрунтування позовних вимоги позивач вказує:

- про набуття ТОВ "Агротермінал Логістік" додаткових фінансових зобов`язань за виконання договору про встановлення земельних сервітутів №19/25 від 17.04.2019 за рахунок третьої особи в період наявної заборгованості перед іншими кредиторами.

- що правочин вчинено без очевидної господарської мети (не мало на меті збільшення активів боржника), а саме ТОВ "Агротермінал Логістік" в період наявної заборгованості перед іншими кредиторами укладено договір доручення за умови якого отримано додаткові послуги вартість яких склала додатково 5% від зобов`язань за договором про встановлення земельних сервітутів №19/25 від 17.04.2019, що є противагою меті здійснення підприємницької діяльності. ТОВ "Агротермінал Логістік" замість належного виконання зобов`язань, додатково збільшив їх без жодної економічних підстав для цього.

- про порушення прав інших кредиторів на реальне задоволення своїх вимог та участі в роботі комітету кредиторів, внаслідок перерозподілу розміру вимог кредиторів, шляхом включення "штучної" заборгованості до складу кредиторських вимог до боржника із одночасним збільшення заборгованості ТОВ "Агротермінал Логістік".

- що правочин не був і не міг бути спрямований (через фінансове становище) на реальне настання правових наслідків які ним передбачались, оскільки зважаючи на наявність коштів на розрахунковому рахунку ТОВ "Агротермінал Логістік" могло виконати свій обов`язок за договором про встановлення земельних сервітутів №19/25 від 17.04.2019, проте взяло на себе додаткові зобов`язання зі сплати винагороди на користь ТОВ "Термінал "Боріваж", чим фактично без жодної економічної мети збільшив розмір платежів за договором про встановлення земельних сервітутів №19/25 від 17.04.2019 за умови наявності значної простроченої заборгованості.

Відтак, ТОВ "Агротермінал Логістік", маючи значну прострочену заборгованість, безоплатно те без видимої господарської мети взяло на себе додаткові фінансові зобов`язання за оспорюваним договором, не отримуючи за ці дії жодної фінансової вигоди для себе, чим значно погіршило своє фінансове становище.

Зміст оспорюваного правочину свідчить про збільшення фінансових зобов`язань ТОВ "Агротермінал Логістік", при чому активи товариства не збільшились, додаткові блага за наслідком укладення оспорюваних правочинів у відповідача не виникли, отримання прибутку як мета здійснення господарської діяльності в даному випадку відсутня.

Укладання оспорюваного договору доручення відбулось через зловживання матеріальним правом його сторонами (пов`язаними між собою особами) та недобросовісним використання цивільно-правових засобів в результаті чого відбулось фактичне штучне роздуття грошових вимог.

Все вищенаведене, як окремо так і в сукупності, на переконання позивача дає підстави стверджувати, що оскаржуваний правочин, вчинений у "підозрілий період", а отже, є фраудаторним, укладений з єдиною нелегітимною метою - порушення прав інших кредиторів на реальне задоволення своїх вимог та участі в роботі комітету кредиторів.

2. Стислий виклад позиції відповідачів

Відповідач-1 (ТОВ "Агротермінал Логістік") та відповідач-2 (ТОВ "Термінал "Боріваж") щодо позову заперечують у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість.

У поданому відзиві відповідач-2 вказує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження свого статусу кредитора (зокрема заставного) у даній справі, оскільки до позовної заяви не долучено договорів, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Крім того, відповідачі наголошують, що оспорюваний договір мав чітку господарську мету - забезпечення виконання зобов`язань боржника за договором земельного сервітуту, який є необхідним для функціонування єдиного активу боржника (морського перевантажувального комплексу).

Відповідачі стверджують, що залучення повіреного для здійснення розрахунків було вимушеним та економічно виправданим кроком в умовах блокування діяльності керівництва боржника, а розмір винагороди є ринковим.

Також відповідачі заперечують факт пов`язаності (заінтересованості) сторін договору та наголошують на обранні позивачем неефективного способу захисту.

3. Процесуальні дії у справі

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/11034/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2025.

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровський Елеватор" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" про визнання недійсним договору доручення № 164 від 01.08.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський Елеватор" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" про визнання недійсним договору до розгляду в межах справи № 910/11034/24 банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 09.10.2025. Залучено розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Дробота Дениса Миколайовича до участі у справі № 910/11032/24 (910/10930/25) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський Елеватор" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" про визнання недійсним договору в межах справи № 910/11032/24 про банкрутство ТОВ "Агротермінал Логістік" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1.

17.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-2 на позовну заяву.

18.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла заява третьої особи про продовження процесуального строку на подання до суду письмових пояснень щодо позову.

26.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідча-1 на позовну заяву.

07.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшли додаткові пояснення позивача до позовної заяви.

09.10.205 до Господарського суду міста Києва надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких розпорядник майна зазначає, що у випадку, якщо суд зважаючи на доводи сторін, та за результатами оцінки доказів встановить фраудаторність оскаржуваного правочину, то розпорядник майна підтримає відповідну правову оцінку суду та позицію позивача. В даних поясненнях розпорядник майна також просив суд поновити строк на їх подання.

12.11.2025 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про долучення доказів.

Судом 13.11.2025 задоволено клопотання відповідча-2 про відкладення судового засідання, відповідно судове засідання відкладено на 18.12.2025.

18.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В даній заяві заявник також просив суд поновити строк на її подання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 відкладено судове засідання на 12.02.2026 та викликано Товариство з обмеженою відповідальністю "Боріваж" для розгляду поданої заяви.

22.01.2026 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення відповідча-1 щодо залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" до участі в якості третьої особи.

23.01.2026 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення розпорядника майна щодо залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" до участі в якості третьої особи.

10.02.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" на заперечення відповідча-1.

У судовому засіданні 12.02.2026 розглядалася заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" надав пояснення щодо даної заяви.

Представник позивача підтримала подану Товариством з обмеженою відповідальністю "Боріваж" заяву.

Представники відповідачів та розпорядник майна заперечили щодо залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" в якості третьої особи.

Суд розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ухвалив відмовити в задоволенні даної заяви, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Як встановлено судом предметом позову у даній справі є визнання недійсним вчиненого боржником - ТОВ "Агротермінал Логістік" правочину, а саме договору доручення № 164 від 01.08.2024.

Звертаючись до суду із заявою про залучення в якості третьої особи, ТОВ "Боріваж" посилається на те, що є власником частки у статутному капіталі боржника в розмірі 99, 999955%, відповідно має інтерес у збереження вартості такої частки, а тому, оскаржуваний правочин на переконання заявника на напряму впливає та його права та інтереси.

Натомість, суд вказує, що подана заява не містить жодних мотивів необхідності залучення до участі у справі ТОВ "Боріваж", а також належних обґрунтувань того, яким чином у зв`язку із прийняттям рішення суду у даній справі, ТОВ "Боріваж" буде наділено новими правами чи покладено на нього нові обов`язки, або змінено його наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Крім того, суд зазначає, що чинним законодавством про банкрутство не передбачено обов`язку суду залучати власників часток боржника до участі й справі в межах справи про банкрутство стороною якої є боржник, у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. Такі особи можуть вступити у справу лише у порядку та умовах, визначених статтею 50 ГПК України, тобто на загальних підставах.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду у даному випадку безпосередньо не впливає на права та обов`язки ТОВ "Боріваж", а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для залучення ТОВ "Боріваж" до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні такої заяви судом відмовлено.

У даному судовому засіданні представник позивача надала пояснення по суті позову та просила суд про його задоволення.

Представники відповідача-1 та 2 заперечили щодо задоволення позову та просили суд відмовити в його задоволенні.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 12.02.2026 дослідивши її матеріали та заслухавши пояснення позивача та представників відповідача-1 та 2, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

01.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" (довіритель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" (повірений) укладено договір доручення № 164 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, повірений зобов`язався за винагороду від імені та за рахунок Довірителя проводити всі розрахунки за Договором про встановлення земельних сервітутів № 19/25 від 17.04.2009.

Пунктом 3.1.1 договору передбачено обов`язок Довірителя відшкодувати Повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, та сплатити винагороду. Розмір винагороди сторони погодили у розмірі 5% від суми кожної транзакції (платежу), здійсненого Повіреним на виконання цього Договору.

Судом встановлено, що договір про встановлення земельних сервітутів № 19/25 від 17.04.2009 укладено щодо земельної ділянки, яка необхідна для експлуатації нерухомого майна боржника - морського перевантажувально-складського комплексу зернових вантажів.

На виконання умов договору доручення № 164, відповідач-2 здійснив низку платежів на користь власника земельної ділянки (АТ "Одеський припортовий завод") в рахунок оплати за користування сервітутом, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями (зокрема № Т20/016080 від 13.12.2024, № Т20/017450 від 26.02.2025 та іншими) та актами надання послуг.

Доводи позивача зводяться до того, що спірний договір доручення № 164 є недійсним на підставі статі 42 КУзПБ та статей 203, 215 ЦК України, оскільки, вчинений у підозрілий період, спрямований на завдання шкоди кредиторам, не має очевидної господарської мети та вчинений без настання реальних правових наслідків.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД

Відповідно до частини 1 ст. 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно абз. 6 ч. 1 ст. 1 КУзПБ заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Статтею 42 КУзПБ передбачено спеціальні підстави для визнання недійсними правочинів боржника, укладених протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, зокрема, якщо боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, уклав договір із заінтересованою особою або вчинив правочин, який завдав збитків боржнику чи кредиторам (фраудаторний правочин).

Разом з тим, суд відзначає, що обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є доведеність позивачем факту порушення його прав або охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення оспорюваного правочину.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суд від 12.01.2022 у справі № 905/814/20 презумпція сумнівності правочинів, вчинених у підозрілий період, сама по собі не означає безмежної дискреції суду щодо визнання будь-якого правочину, укладеного у такий період, недійсним, а тому вимагає досконалої юридичної техніки застосування і суворого дотримання вимог, встановлених у відповідній нормі закону, оскільки несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23 "Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18). 114. Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.".

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18130/21) "Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Щодо наявності ознак фраудаторності та економічної мети правочину, то аналізуючи доводи позивача про відсутність економічної мети укладення договору доручення № 164 та його фраудаторний характер, суд виходить з наступного.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що фраудаторним може вважатися правочин, вчинений боржником на шкоду кредиторам, тобто такий, що призвів до зменшення платоспроможності боржника або унеможливив задоволення вимог кредиторів (постанова Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18130/21).

Як встановлено судом, предметом оспорюваного договору є забезпечення виконання зобов`язань боржника зі сплати за користування земельним сервітутом. Земельна ділянка, щодо якої встановлено сервітут, є необхідною для експлуатації основного активу боржника - морський перевантажувально-складський комплекс зернових вантажів з причалом розташованого за адресою: Одеська область, Лиманський район (Комінтернівський район) селищна рада Новобілярська, комплекс будівель і споруд № 5 (кадастрові номери земельних ділянок місця розташування: :01:002:0001; :01:002:0002; :02:001:0281). Невиконання зобов`язань за договором сервітуту могло призвести до втрати права користування земельною ділянкою за ініціативи власника земельної ділянки, що, у свою чергу, унеможливило або ускладнило використання портового комплексу та могло призвести до знецінення ліквідаційної маси боржника.

Залучення відповідача-2 (який є орендарем комплексу) для здійснення розрахунків за сервітут в умовах, коли діяльність боржника була ускладнена корпоративним конфліктом та блокуванням можливості виконання договору сервітуту відповідачем-1, мало обґрунтовану господарську мету - збереження активів боржника. Сплата винагороди у розмірі 5% від суми платежу є платою за надану послугу, яка дозволила уникнути збитків у вигляді штрафних санкцій або втрати права сервітуту.

Отже, доводи позивача про фраудаторність оспорюваного правочину не знайшли свого підтвердження. Виконання договору підтверджується наявними у справі платіжними інструкціями.

Означеного вище позивачем не спростовано, доказів, щоб вказували про протилежне, суду не надано.

Крім того, суд вказує, що твердження позивача про укладення договору із заінтересованою особою не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Позивачем не надано належних доказів наявності ознак заінтересованості, визначених статтею 1 КУзПБ, між ТОВ "Агротермінал Логістік" та ТОВ "Термінал "Боріваж" на момент укладення спірного договору. Сам лише факт наявності трудових відносин окремих працівників з обома підприємствами або їх розташування за однією адресою не є безумовним доказом пов`язаності осіб у розумінні законодавства про банкрутство.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору доручення № 164 від 01.08.2024 недійсним ні на підставі загальних норм цивільного законодавства (ст. 203, 215 ЦК України), ні на підставі спеціальних норм законодавства про банкрутство (ст. 42 КУзПБ).

Разом з тим, здійснюючи правовий аналіз ефективності обраного позивачем способу захисту в межах даного спору, суд вказує наступне.

Так, відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного (господарського) права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

Подібний за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №910/2592/19, яка підлягає врахуванню відповідно до вимог частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України), у якій також зазначено, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес; якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Позивач, як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №916/4644/15).

Водночас, Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18(914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, застосуванням спеціальних способів захисту тощо.

З моменту відкриття (порушення) стосовно боржника провадження у справі про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ за участю боржника щодо інших законодавчих актів України.

Законодавство про банкрутство визначає особливі способи захисту інтересів учасників справи про банкрутство, які з урахуванням принципу щодо переваги застосування спеціальних норм права над загальними мають застосовуватися переважно щодо загальних цивільно-правових способів захисту у процедурах банкрутства.

Зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивачем пред`явлено позовну вимогу лише про визнання недійсним правочину, а саме, договору доручення № 164 від 01.08.2024.

Велика Палата Верховного Суду з цього приводу зазначала, що позовна вимога про визнання договору недійсним без застосування наслідків недійсності правочину є неефективним способом захисту порушених прав (п. 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц).

Це означає, що вимога позивача про оспорювання договору доручення та визнання його недійсними без застосування наслідків недійсності (реституції) - не є ефективним способом захисту порушеного права, а позовна заява не підлягає задоволенню, адже, сам по собі факт визнання виконаного договору доручення № 164 від 01.08.2024 недійсним не зумовить ніяким чином відновлення прав та інтересів позивача, як ним зазначено - забезпеченого кредитора боржника.

Згідно п. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами 1-2 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1-3 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Отже, з огляду на викладене вище у своїй сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський Елеватор" та відсутність правових підстав для визнання недійсним договору доручення № 164 від 01.08.2024.

Разом з тим, обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові.

Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав відповідь на питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд відзначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський Елеватор" (51909, Дніпропетровська обл., місто Кам`янське, проспект Конституції, будинок, 17-А; ідентифікаційний номер 41657211) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" (03150, місто Київ, вулиця Тютюнника Василя, будинок, 53, офіс, 1133; ідентифікаційний номер 39296647), Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" (67550, Одеський р-н, Одеська обл., селище Нові Білярі, вулиця Морська, будинок, 1а; ідентифікаційний номер 43664262) про визнання недійсним договору доручення № 164 від 01.08.2024 - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 16.02.2026.

Суддя Сергій СТАСЮК