РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2026Справа № 910/8460/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., за участю секретаря судового засідання Голуба О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудконтракт»

до Київської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Таун Ленд Компані»

2. Приватне акціонерне товариство «Транспортник»

про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту.

За участю представників сторін, згідно протоколу судового засідання від 16.02.2025.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автобудконтракт» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про встановлення позивачу право постійного безкоштовного земельного сервітуту для проходу та проїзду із будинку літ. «Л», - механічної майстерні, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Деггярівська, 25- А, будинок літ. «Л», до вулиці Дегтярівської через земельну ділянку кадастровий номер :88:061:0001, що належить на праві комунальної власності Київської міської ради, шляхом встановленим висновком земельно-технічної експертизи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є власником будівлі - механічної майстерні, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А, будинок літ. «Л», до якої позбавлений права безперешкодного та безоплатного проходу та проїзду, тому потребує встановлення земельного сервітуту.

Разом з позовною заявою позивачем до суду подано клопотання від 07.07.2025 про призначення земельно-технічної експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Таун Ленд Компані» та Приватне акціонерне товариство «Транспортник». Підготовче провадження у справі призначено на 08.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі. Розгляд справи відкладено на 13.10.2025.

17.09.2025 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив в задоволені позову відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 відкладено розгляд справи на 27.10.2025.

24.10.2025 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 розгляд справи відкладено на 10.11.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 відкладено розгляд справи на 01.12.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 відкладено підготовче засідання у справі на 15.12.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 клопотання позивача про долучення доказів задоволено та відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової земельно - технічної експертизи. Розгляд справи відкладено на 19.01.2026.

14.01.2026 від позивача до суду надійшли письмові пояснення, в яких позивач просив дані пояснення врахувати під час розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2026 відкладено підготовче засідання на 02.02.2026.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.02.2026.

16.02.2026 від позивача до суду надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2026 надав пояснення суду та просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи один у судовому засіданні 16.02.2026 надали пояснення суду та заперечили проти доводів позовної заяви, просили в задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи два в судове засідання 16.02.2026 не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 16.02.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

Позивач є власником будівлі - механічної майстерні, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А, будинок літ. «Л», яка знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер: :88:061:0001), що належить Київській міській раді на праві комунальної власності.

Позивач вказує, що потрапити до вказаної будівлі можливо лише з вулиці Дегтярівської через земельну ділянку, яка належить на праві комунальної власності Київській міській раді. Позивач та його відвідувачі, що на законних підставах перебувають у будівлі Товариства позбавлені права безперешкодного та безоплатного проходу та проїзду до вулиці Дегтярівської через те, що на вищезазначеній земельній ділянці облаштовано будівельний майданчик разом з огорожею та парканом.

Позивач вказує, що земельна ділянка площею - 3,8585 га, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А, кадастровий номер: :88:061:0001 передана ПАТ «Транспортник» на підставі рішення Київської міської ради № 528/528 від 16.10.2008 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями, паркінгом та готельно-офісним центром по вул. Дегтярівській, 25-А у Шевченківському районі м. Києва.

У свою чергу, 12.12.2017 ПАТ «Транспортник» передало вищезгадану земельну ділянку, користуючись правом оренди земельної ділянки, у суборенду ТОВ «Таун Ленд Компані» на підставі договору суборенди земельної ділянки № 1289 виданого 12.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяною Миколаївною.

Позивач звертає увагу суду, що відповідно до відповіді Київської міської ради на адвокатський запит від 07.02.2024: «земельна ділянка з кадастровим номером :88:061:0001 на підставі договору оренди вказаної земельної ділянки від 30.12.2008 № 91-6-00830, який укладався між Київською міською радою та ПАТ «Транспортник» на 15 років для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями, паркінгом та готельно-офісним центром на вул. Дегтярівській, 25-А у Шевченківському районі м. Києва, термін оренди за договором до 30.12.2023, який закінчився та рішення щодо поновлення вказаного договору оренди Київською міською радою не приймалось, додаткова угода щодо його поновлення між сторонами не укладалась.»

Позивач зазначає, що договір оренди між відповідачем та третьою особою два щодо земельної ділянки закінчився, однак суборендар земельної ділянки ТОВ «Таун Ленд Компані» (третя особа один) обмежує позивача у користуванні та розпорядженні своїм майном, яке знаходиться на вищевказаній земельній ділянці з кадастровим номером :88:061:0001.

Позивач вказує, що оскільки земельна ділянка, кадастровий номер :88:061:0001 знаходиться у комунальній власності і власником є Київська міська рада, а єдиним можливим способом безперешкодного та безоплатного проходу та проїзду до нежитлової будівлі - механічної майстерні, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А, будинок літ. «Л», яка належить на праві приватної власності позивача, є прохід/проїзд через земельну ділянку, кадастровий номер :88:061:0001, тому позивач змушений звернутися до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту.

Приписами ст. 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, якими є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ч. 2 ст. 401 ЦК України).

Відповідно до ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

За приписами ч. 1 - 3 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч. 5 ст. 403 ЦК України).

Частиною 1 ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ч. 2 ст. 404 ЦК України).

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Строк дії земельного сервітуту для розгортання, експлуатації електронних комунікаційних мереж на землях державної або комунальної власності не може бути меншим п`яти років (у разі якщо сервітуарій не ініціює встановлення меншого строку) та не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, перелік окремих видів яких наведено у ст. 99 ЗК України, зокрема, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Спосіб використання земельної ділянки повинен відповідати виду сервітуту, що визначається та здійснюється у відповідності до затверджених порядків і правил, а тому повинен вважатися таким, що є найменш обтяжливим для відповідача, як постійного землекористувача.

Згідно зі ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При цьому, спосіб встановлення сервітуту впливає на можливість обрання способу захисту і, як вбачається, якщо законом передбачено можливість встановлення сервітуту як договором, так і рішенням суду, то, відповідно, і способами захисту в такому випадку можуть бути як звернення до суду з вимогою про визнання договору укладеним, так і з вимогою про встановлення сервітуту за рішенням суду (наведене підтверджується практикою Верховного Суду, відповідно до якої переглядались рішення у справах з вимогами як про визнання укладеним договору сервітуту (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17, від 03.12.2020 у справі № 925/27/18), так і про встановлення сервітуту судом без укладення відповідного договору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/2701/17, Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 915/483/17, від 29.01.2020 у справі № 920/1204/17).

Обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку, а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанова Верховного Суду від 05.11.2024 № 923/898/21).

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без визначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою встановлення земельного сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки у ефективному її використанні. При цьому однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення такої потреби землекористувача у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої заінтересованої особи, у тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном сервітуту (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 917/267/24).

Як зазначає позивач, він є власником механічної майстерні, що розташована на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності відповідача.

Тому, за твердженням позивача єдиним можливим варіантом проходу та проїзду автотранспортом до його приміщення є проїзд через земельну ділянку з кадастровим номером :88:061:0001, яка перебуває у власності відповідача.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів щодо вчинення саме відповідачем перешкод у можливості користування орендованим приміщення по вул. Дегтярівська, 25-А, будинок літ. «Л»., м. Київ.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звертався до відповідача із пропозицією укладення договору про встановлення земельного сервітуту, проекти договорів 2024 та 2025 року долучено разом з позовною заявою.

У відповідь на вказане звернення відповідач надав позивачу відповіді, в яких зокрема вказав, що: у проекті договору про встановлення земельного сервітуту невірно заначено площу земельної ділянки на яку поширюється дія сервітуту; на графічних матеріалах документації із землеустрою не відображено усі будівлі, які фактично розташовані на земельній ділянці; необхідності документального обґрунтування наявності або відсутності червоних ліній вулиць (у разі наявності червоних ліній, нанести їх на графічні матеріали документації із землеустрою, відповідно до отриманих координат поворотних точок); на графічних матеріалах документації із землеустрою не відображено всі будівлі, які фактично розташовані на земельній ділянці, кадастровий план земельної ділянки не відповідає вимогам ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у частині відображення на ньому об`єктів; необхідності нанесення червоних ліній на графічних матеріалах документації із землеустрою, відповідно до отриманих координат поворотних точок; додати копії документів, що є підставою для виникнення прав сервітуту згідно зі ст. 55-1 Закону України «Про землеустрій».

Господарський суд міста Києва, дослідивши долучені позивачем до матеріалів справи проекти договорів про встановлення земельного сервітуту зазначає, що в запропонованих проектах договорів про встановлення земельного сервітуту, відсутня така істотна умова як порядок встановлення збитків та порядок їх відшкодування, про що прямо зазначено в ст. 403 ЦК України.

В силу вимог вказаних норм, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Представник третьої особи один в судових засіданнях неодноразово зазначав, про, що не заперечує відповідач, щодо можливості проїзду іншим шляхом до нерухомого майна позивача, а не з вул. Дегтярівська, 25-А, відповідно до якої позивач намагається встановити безоплатний земельний сервітут, який обтяжує власника та користувача земельної ділянки, на якій ведеться будівництво.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, позивач не надав суду доказів неможливості використання механічної майстерні без обтяження земельної ділянки сервітутом, яка перебуває у власності відповідача, на якій ведеться будівництво житлового комплексу.

Матеріалами справи не підтверджено, що прохід та проїзд на транспортному засобі до приміщення позивача за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А, можливий лише шляхом, визначеним позивачем, який намагається встановити безоплатний сервітут, зручний лише для позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Якщо позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належним йому на праві власності майном у зв`язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки будь-яким іншим способом, відсутні підстави для задоволення позову (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17.09.2018 у справі №127/1417/16-ц).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

При цьому, суд враховує заперечення інших учасників справи, які вказують на наявність обтяження встановлення безоплатного земельного сервітуту відносно земельної ділянки з кадастровим номером: :88:061:0001.

Проте, позивач не довів належними та допустимими доказами факт неможливості використання ним власного приміщення без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача та інших користувачів земельної ділянки, а також відсутності можливості задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановлення земельного сервітуту на проїзд чи прохід через належну відповідачеві земельну ділянку, на якій ведеться будівництво житлового комплексу.

Крім того, представник позивача у судовому засіданні 16.02.2026 не заперечував щодо наявності іншого під`їзду до будівлі позивача, однак, представник позивача зазначив, що вказаний під`їзд є некомфортним для позивачем.

Також, Господарський суд міста Києва зазначає, що в матеріалах справи відсутній лист (відмова) Київської міської ради щодо укладення земельного сервітуту.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (п. 6.2. постанови Об`єднаної палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 № 910/12787/17).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Крім того, Господарський суд міста Києва звертає увагу позивача на вимоги позовної заяви, а саме: позивач просить встановити йому право постійного безкоштовного земельного сервітуту для проходу та проїзду із будинку літ. «Л», - механічної майстерні, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Деггярівська, 25- А, будинок літ. «Л», до вулиці Дегтярівської через земельну ділянку кадастровий номер :88:061:0001, що належить на праві комунальної власності Київської міської ради, шляхом встановленим висновком земельно-технічної експертизи.

Відповідно до ч. 5 ст. 238 ГПК України, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).

За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, господарський суд вважає позов не обґрунтованим, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 18.02.2026.

Суддя І.В. Алєєва