ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/939/25

Господарський суд Івано-Франківської області у складі:

судді Рочняк О. В.

секретар судового засідання Михайлюк А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону

79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20

в інтересах держави в особі

Івано-Франківської обласної державної адміністрації

76015,вул. М. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ

Міністерства оборони України

03168, проспект Повітряних сил, 6, м. Київ

до відповідача: Ямницької сільської ради

77422, вул. Галицька,36, с. Ямниця, Івано-Франківський район , Івано-Франківська область

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс"

76014, вул. І. Макуха,5, м. Івано-Франківськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство "Прикарпатський військовий лісгосп"

77351, вул. Січових Стрільців, 112, с. Вістова, Калуський район, Івано-Франківська область

про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації речових прав щодо земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку

за участю представників:

від прокуратури: Лупійчук Богдана Володимирівна;

від позивача - Івано-Франківської ОДА: Ігнатенко Олексій Юрійович;

від позивача - Міністерства оборони України: Гудима Вячеслав Орестович;

від відповідача - ТОВ "Агросервіс": Гамалюк Богдан Михайлович;

від відповідача - Ямницької сільської ради: Качан Оксана Михайлівна;

від третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ: Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Міністерства оборони України звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Ямницької сільської ради та Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс" про усунення перешкоди власнику - державі в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та користувачу Міністерству оборони України у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме: земельною ділянкою площею 3,0181 га, яка є частиною земельної ділянки площею 4,2503 га з кадастровим номером :01:006:0258, що належить Ямницькій сільській раді та перебуває у користуванні Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс", яка накладається на земельну ділянку, розташовану в межах виділу 1 кварталу 27 Луквицького військового лісництва, площею 7,8 га, шляхом:

- скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 у Державному земельному кадастрі із закриттям Поземельної книги;

- скасування державної реєстрації речових прав (права власності та користування) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язання Ямницької сільської ради та Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс" повернути власнику - державі в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 3,0181 га, яка є частиною земельної ділянки площею 4,2503 з кадастровим номером :01:006:0258.

Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2025, суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 26.08.2025; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ДП "Прикарпатський військовий лісгосп"; встановив сторонам строк для надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення та пояснень по суті спору.

Прокуратурі, позивачам, відповідачу - Ямницькій сільській раді та третій особі ухвалу про відкриття провадження у справі від 05.08.2025 направлено в їхні електронні кабінети, що відповідає приписам ч.11 ст.242 ГПК України та доставлено до електронних кабінетів сторін 05.08.2025 о 17:20, 17:21 та 17:22, а третій особі - 06.08.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 06.08.2025.

Відповідно до п.2 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області про відкриття провадження у справі від 05.08.2025 вручено вищевказаним учасникам справи - 06.08.2025.

Відповідачу - ТДВ "Агросервіс" копія цієї ухвали направлена за юридичною адресою та вручена йому 13.08.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення.

22.08.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду надійшли:

- від відповідача ТДВ "Агросервіс" відзив на позовну заяву (вх.№13804/25);

- від відповідача Ямницької сільської ради відзив на позовну заяву від 19.08.2025 №1039 (вх.№13781/25).

25.08.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшло клопотання від 25.08.2025 №23/2 (вх.№13905/25) про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва прокурором інтересів держави.

В судовому засіданні 26.08.2025 прокурор та представник позивача Міністерства оборони України заявили клопотання про відкладення судового засідання для надання їм можливості ознайомитися з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду та скористатись правом на надання відповіді на відзив, які суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 02.10.2025.

01.09.2025 через систему "Електронний суд" до суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшли:

- відповідь на відзив ТДВ "Агросервіс" від 29.08.2025 (вх.№14225/25);

- відповідь на відзив Ямницької сільської ради від 29.08.2025 (вх.№14226/25).

04.09.2025 через систему "Електронний суд" до суду від Міністерства оборони України надійшли відповіді на відзиви від 04.09.2025 (вх.№14491/25).

11.09.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшли заперечення на відповідь на відзив №23/3 від 08.09.2025 (вх.№14787/25).

15.09.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від Ямницької сільської ради надійшли заперечення на відповідь на відзив №1101 від 11.09.2025 (вх.№14933/25).

29.09.2025 через систему "Електронний суд" до суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшла заява від 29.09.2025 №15-909 ВИХ-25 (вх.№15849/25), в якій прокурор просив суд відмовити у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

02.10.2025 через систему "Електронний суд" до суду від Івано-Франківської обласної державної адміністрації надійшли додаткові пояснення від 02.10.2025 (вх.№16052/25).

В судовому засіданні 16.10.2025 суд відклав вирішення клопотання про залишення позову без розгляду до ухвалення рішення у справі.

Представник ТДВ "Агросервіс" заявив усне клопотання про витребування доказів, а саме лісовпорядчої документації, в задоволенні якого суд відмовив з огляду на невідповідність клопотання вимогам статей 80, 81 ГПК України.

За наслідками підготовчого засідання 16.10.2025 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.11.2025, про що учасників справи повідомлено в судовому засіданні.

Після судового засідання 16.10.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшла відповідь на заперечення проти клопотання про залишення позову без розгляду (вх.№16974/25).

10.11.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшло клопотання (вх.№18345/25) про визнання доказу (матеріалів лісовпорядкування) неналежним та недопустимим.

В судовому засіданні 13.11.2025 на стадії вступного слова суд оголосив перерву до 04.12.2025.

01.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від ТДВ "Агросервіс" надійшло клопотання від 30.11.2025 (вх.№19587/25) про приєднання до матеріалів справи копій витягів з довідника "Українська РСР. Адміністративно-територіальний поділ на 1 вересня 1946 року"; книги "Літопис УПА. Нова серія. Том 22" та землерозпорядчої документації ТДВ "Агросервіс" (томи 3-5 справи №909/939/25).

02.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшла заява від 02.12.2025 №15-1123ВИХ-25 (вх.№19754/25), в якій прокурор просив суд відмовити у задоволенні клопотання ТДВ "Агросервіс" про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

04.12.2025 у зв`язку з технічними проблемами в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку судове засідання не відбулося.

Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 04.12.2025, суд повідомив учасників справи про те, що розгляд справи по суті відбудеться 17.12.2025.

15.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від ТДВ "Агросервіс" надійшло клопотання від 14.12.2025 (вх.№20418) про приєднання до матеріалів справи додаткових правових обґрунтувань.

В судовому засіданні 17.12.2025 суд залишив без розгляду клопотання ТДВ "Агросервіс" (вх.№19587/25 від 01.12.2025) про приєднання до матеріалів справи доказів, оскільки відповідачем не доведено неможливості подання цих доказів у встановлений законом строк, а саме на стадії підготовчого провадження.

В судовому засіданні 17.12.2025 на стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів суд оглянув оригінали матеріалів лісовпорядкування; суд оголосив перерву в судовому засіданні до 08.01.2026.

26.12.2025 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшла заява від 17.12.2025 №23/12-6 (вх.№21063/25) про спростування чинності матеріалів лісовпорядкування та неможливості застосування п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

06.01.2026 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшли:

- заява від 06.01.2026 №23/12-9 (вх.№166/26) про застосування доктрини суперечливої поведінки та принципу естопель;

- письмові пояснення від 06.01.2026 №23/12-8 (вх.№163/26) та клопотання про визнання Технічного звіту про проведення топографо-геодезичних робіт, який підготовлений військовою частиною НОМЕР_1 у 2025 році неналежним та недопустимим доказом.

07.01.2026 через систему "Електронний суд" до суду від ТДВ "Агросервіс" надійшли письмові пояснення щодо раніше поданих документів від 07.01.2026 (вх.№215/26).

В судовому засіданні 08.01.2026 суд оголосив перерву до 27.01.2026.

23.01.2026 до відділу документального забезпечення, канцелярії суду від ТДВ "Агросервіс" надійшли:

- заява №23/12-12 від 23.01.2026 (вх.№1229/26) про залишення позовної заяви заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Івано-Франківської ОДА до ТДВ "АГРОСЕРВІС" без розгляду.

- письмові пояснення №23/12-11 від 23.01.2026 (вх.№1227/26);

- письмові пояснення №23/12-10 від 23.01.2026 (вх.№1231/26).

В судовому засіданні 27.01.2026 суд завершив розгляд справи по суті, перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення скороченого рішення на 05.02.2026.

ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Позиція прокуратури. Позов мотивовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0258, яка зареєстрована за Ямницькою сільською радою та перебуває а користуванні ТДВ "АГРОСЕРВІС", в частині площі 3,0181 га накладається на земельну ділянку площею 7,8 га розташовану в межах виділу 1 кварталу 27 Луквицького військового лісництва і надану в користування ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" для ведення лісового господарства, яка належить також до складу земель оборони, а також входить до природно -заповідного фонду, зокрема, загальнозоологічного заказника місцевого значення "Чорний ліс", створеного рішенням Івано-Франківської обласної Ради народних депутатів від 26.04.1995.

Державна реєстрація права комунальної власності за Ямницькою сільською радою на спірну земельну ділянку та зміна її цільового призначення "для іншого сільськогосподарського призначення" є незаконними і такі порушення свідчать про порушення інтересів держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Міністерства оборони України, що створює перешкоди у розпорядженні та користування зазначеною земельною ділянкою у цілях, визначених Земельним кодексом України, Лісовим кодексом України, законами України "Про природно-заповідний фонд України", "Про використання земель оборони".

Також прокурор зазначив, що позовну вимогу про повернення земельної ділянки земель оборони необхідно кваліфікувати саме як негаторний позов, оскільки власник землі -Держава в особі уповноважених нею органів, яка в силу закону не могла бути позбавлена права власності та користування спірною земельною ділянкою, позбавлена володіння земельною ділянкою та зазнає перешкод у здійсненні своїх прав щодо користування та розпорядження земельною ділянкою.

Підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Міністерства оборони України прокурор зазначає нездійснення уповноваженими органами захисту інтересів держави, що має наслідком порушення інтересів держави, оскільки спірна земельна ділянка є власністю держави, а факт його відчуження на користь відповідача порушує майнові інтереси оборонного відомства, а також перешкоджає законному володінню та користуванню належним Міністерству оборони України майном, у зв`язку з чим наявні підстави для вжиття прокурором заходів представницького характеру, передбачених ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Позиція позивача - Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Представник Івано-Франківської ОДА позовні вимоги прокурора підтримав, мотивуючи тим, для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірної землі необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок як земель сільськогосподарського призначення з припиненням права комунальної власності за Ямницькою сільською радою на цю ділянку, відомості про які містяться в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому скасування реєстрації земельної ділянки з припиненням права на них є ефективним способом захисту, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення землі.

Позиція позивача - Міністерства оборони України. Представник Міністерства оборони України позовні вимоги прокурора підтримав в повному обсязі. До того ж зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває у власності Міністерства оборони України та безстроковому та безоплатному користуванні ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" і належить до земель оборони. Також представник позивача вказав на те, що Кабінетом Міністрів України жодних рішень щодо вилучення спірної земельної ділянки не приймалось. Тому вважає, що рішення державного реєстратора про реєстрацію права комунальної власності за Ямницькою сільською радою на спірну земельну ділянку не відповідає приписам чинного законодавства.

Позиція третьої особи. Третя особа правом на подання письмових пояснень не скористалася. Представник ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" в судовому засіданні зазначив, що право постійного користування спірною земельною ділянкою підтверджується виписаними до набрання чинності Земельним кодексом України лісорозпорядчими документами і вказані документи є належним доказом, оскільки відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Позиція відповідача - Ямницької сільської ради. Ямницька сільська рада щодо позовних вимог прокурора заперечувала та вказала, що позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

- Ямницька сільська рада є правонаступником Майданської сільської ради та наділена повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності в межах територіальної громади;

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0258 загальною площею 4,2503 га була передана Ямницькій сільській раді з державної у комунальну власність на підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 04.12.2020 №19-ОТГ та Акту приймання-передачі земельних ділянок від 04.12.2020. Право власності на ділянку було зареєстроване 10.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони чи природно-заповідного фонду, перебуває у державній власності або передана в установленому порядку у користування Міністерству оборони України. Саме по собі посилання на історичне використання земель чи загальні твердження про їх оборонне призначення не підтверджує наявності правового режиму земель оборони щодо конкретної сформованої земельної ділянки;

- позивач не довів, яким саме чином державна реєстрація земельної ділянки порушує права чи інтереси Міністерства оборони України;

- не встановлено наявності зареєстрованого права постійного користування чи іншого речового права Міністерства оборони України на спірну ділянку, яке було б порушене діями відповідача;

- обраний спосіб захисту - скасування державної реєстрації земельної ділянки - є неналежним, оскільки не призводить до відновлення порушеного права власності. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України, захист прав на землю здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Однак, позивач не оскаржує ані наказ Держгеокадастру від 04.12.2020 №19-ОТГ, ані Акт приймання-передачі від 04.12.2020, які є правовою підставою для реєстрації права власності Ямницької сільської ради.

Позиція відповідача - ТДВ "Агросервіс". Представник ТДВ "Агросервіс" проти позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що:

- землі Міністерству оборони були переданні шляхом примусово вилучення їх з земель лісового фонду, колективної власності та підсобних господарств для військових потреб. На території Майданської сільської ради вилучення здійснювалося із земель лісового фонду колгоспу "Дружба" . Це відбулося згідно з Постановою Ради Міністрів УРСР №14888-042 від 28.08.1947 та Розпорядженням Ради Міністрів УРСР №429-069 від 13.04.1959. Ці землі були передані у тимчасове користування Головному Управлінню розквартирування військ, що підтверджується листом Прикарпатського воєнного округу №326 від 11.11.1992. Проте, сільськогосподарські землі, які використовувалися для ведення народного господарства, були залишені за колгоспом "Дружба" і не вилучалися для потреб Міністерства оборони;

- ТДВ "Агросервіс", який є правонаступником ОНП "Агросервіс" та ВАТ "Агросервіс", є законним та добросовісним користувачем земельної ділянки площею 4,2503 га з кадастровим номером :01:006:0258;

- право користування спірною ділянкою виникло у товариства на підставі акта прийому-передачі сільськогосподарських земель від 01.09.1991 року та рішення Тисменицької районної ради від 14.05.1999, а остаточне оформлення цього права відбулось у 2012 році, коли на підставі судових рішень (Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 у справі № 14/90 та Постанови Вищого господарського суду України від 17.03.2010 у справі №14/90) та розпорядження Тисменицької РДА №717 від 02.10.2009 ТДВ "Агросервіс" було видано Державний акт на право постійного користування серії ЯЯ №131565 від 01.02.2012;

- окремо представник ТДВ "Агросервіс" наголошує на преюдиціальному значенні судових рішень у справі №14/90, якими було підтверджено правомірність володіння спірною земельною ділянкою та зобов`язано органи влади видати відповідний державний акт. Оскільки стороною у зазначеній справі була прокуратура, яка здійснювала перевірку всієї землерозпорядної документації, повторне оспорювання тих самих фактів у поточному процесі суперечить принципу преюдиції та ст. 75 ГПК України;

- щодо статусу земель оборони, то позивачі не надали жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджували відведення спірної ділянки Міністерству оборони України у встановленому законом порядку. Посилання на матеріали лісовпорядкування та дані Геопорталу "Ліси України" є безпідставними, оскільки за приписами ст. 45 ЛК України такі документи мають виключно технічний та інформаційний характер і не можуть бути правовою підставою для витребування землі. Також відповідач вказує, що ділянка не належить до природно-заповідного фонду, що підтверджується відсутністю відповідних відомостей у ДЗК та ДРРП;

- відповідач заявляє про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки відомості про реєстрацію права користування за ТДВ "Агросервіс" є публічно доступними з 2012 року, а прокурор мав можливість дізнатися про стан використання земель ще під час розгляду справи у 2009-2010 роках;

- відповідач вважає обраний спосіб захисту (негаторний позов) неналежним, оскільки фактичне та юридичне володіння ділянкою державою втрачено, що за практикою Верховного Суду передбачає подання віндикаційного позову, до якого обов`язково застосовуються строки позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши учасників справи, надавши оцінку доказам у відповідності до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, які мають значення для справи, суд встановив таке.

Щодо наявності прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України закріплено право на звернення до господарського суду. Зокрема, державні органи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Водночас, у силу п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, за змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 звернула увагу, зокрема, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Тобто прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Неналежне виконання позивачем своїх обов`язків із захисту інтересів держави слугували підставою для звернення прокурора з цим позовом в інтересах держави аби інтереси держави були належно захищені.

Так, підставою для звернення прокурором з цим позовом до суду є порушення інтересів держави, яке сталося внаслідок неправомірного передання земель оборони в користуванні приватній особі з подальшою перереєстрацію цих земель з державної власності у комунальну, незважаючи на те, що спірна земля у комунальній власності перебувати не може, є виключною власністю держави і має використовуватись для потреб оборони.

Статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 на виконання Закону України "Про правовий режим воєнного стану" для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено, зокрема, Івано Франківську обласну військову адміністрацію, у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.

Тобто, саме Івано-Франківська обласна державна адміністрація згідно з покладеними на неї завданнями розпоряджається землями оборони, які перебувають виключно у державній власності і держава як власник земель оборони делегувала Івано-Франківській обласній військовій адміністрації повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, визначених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.08.2025 у справі № 922/885/24.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили. Основними завданнями Міноборони є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону зверталася до Міністерства оборони України із листами від 07.02.2025 №15-155ВИХ-25, від 09.04.2025 №15-429ВИХ-25, в яких, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, просила повідомити прокуратурі про вжиті заходи оборонним відомством щодо відновлення інтересів держави за фактом накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 площею 4,2503 га на земельну ділянку у межах виділів 1, 2 кварталу 27 Луквицького військового лісництва, які надані ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" для ведення лісового господарства площею 7,8 га.

Міністерство оборони України листом від 05.03.2025 № 220/74/ВихЗПІ/36 повідомило, що Головним управлінням здійснюється збір та аналіз наявної у центральних і регіональних структурних підрозділах Міноборони і Збройних Сил України інформації, як наслідок інформування спеціалізованої прокуратури потребує додаткового часу.

Також Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону звернулась до Івано-Франківської обласної державної адміністрації із листом від 09.05.2025 №15-512ВИХ-25, в якому, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, просила повідомити про вжиті заходи щодо відновлення порушених інтересів держави за фактом накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 площею 4,2503 га, на земельну ділянку у межах виділів 1, 2 кварталу 27 Луквицького військового лісництва, які надані ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" для ведення лісового господарства.

Як вбачається із змісту листа від 23.05.2025 №3339/5320/6-25/01-056, Івано-Франківська обласна військова адміністрація повідомила, що враховуючи обмежене фінансування на сплату судового збору, Івано-Франківська обласна державна (військова) адміністрація, як розпорядник земель державної власності, не заперечує щодо звернення прокуратури до суду з відповідним позовом в інтересах держави.

Відповідно до листів від 06.05.2025 №15-495ВИХ-25 та від 26.06.2025 №15-650ВИХ-25, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону повідомила Міністерству оборони України, Івано-Франківській обласні державні адміністрації, що прокуратурою підготовлено позов в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Міністерства оборони України до Ямницької сільської ради та ТДВ "Агросервіс" за фактом накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 площею 4,2503 га, на земельну ділянку у межах кварталу 27 виділу 1 Луквицького військового лісництва, які надані ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" для ведення лісового господарства, який буде пред`явлено до Господарського суду Івано-Франківської області.

З огляду на викладене, прокурор у поданій позовній заяві правомірно вказав на те, що позивачами не здійснювався захист інтересів держави у цих спірних правовідносинах, що є належними підставами для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави.

Таким чином, прокурором було дотримано порядок передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

Посилання відповідача -ТДВ "Агросервіс" на рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2025 від 03.12.2025 щодо відповідності Конституції України положень абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не враховується судом, оскільки відповідно до п. 3 резолютивної частини цього рішення окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 01.01.2027.

Відтак, в задоволенні клопотання ТДВ "Агросервіс" про залишення позовної заяви заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Івано-Франківської ОДА до ТДВ "АГРОСЕРВІС" без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва інтересів держави в суді належить відмовити.

Щодо способу захисту

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, особа може звернутися до суду за захистом свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 15, 16 ЦК України випливає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги такого позивача не підлягають задоволенню.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, позовна вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19, цей підхід у судовій практиці є усталеним, тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, власником якої є інша особа. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)).

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 , від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43- 47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20- 26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (провадження № 14-10цс23, пункт 58)).

Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав учасників справи (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України). Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21 (пункт 6.46), від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22 (пункт 58), від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22 (пункт 5.30).

Статтею 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що за змістом ст. 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння (постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

У вказаних постановах суд також дійшов висновку, що якщо в особи за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельних ділянок, обмежених в обороті, не призводять до заволодіння ними.

Отже, державну реєстрацію права приватної власності на землі оборони треба розглядати як такі, що не є пов`язані з позбавленням власника його володіння цими ділянками.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 926/1017/14, постанова Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №5017/2972/2012).

Отже, зайняття земельної ділянки земель оборони з порушенням Земельного кодексу України, Закону України «Про використання земель оборони» треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, що охоплюється визначенням негаторного позову.

Право власності держави на обмежені в обороті об`єкти встановлене законом, тому не потребує доведення правового титулу. У такому випадку позовну вимогу про повернення земельної ділянки земель оборони необхідно кваліфікувати саме як негаторний позов, оскільки власник не позбавлений володіння земельною ділянкою, але зазнає перешкод у здійсненні своїх прав щодо користування та розпорядження земельною ділянкою.

Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі № 921/16/23 зазначив, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Щодо суті позовних вимог

Частиною 1 статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.19 Земельного Кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ст.43 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду (таке визначення міститься і в ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (ст. 44 Земельного кодексу України).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (ст.45 Земельного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності (ст. 56 Земельного кодексу України).

Водночас, у ст. 5 Лісового кодексу України зазначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Статями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Лісового кодексу України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово- навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони» (частина 5 статті 20 Земельного кодексу України).

За приписами статті 1 зазначеного Закону, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

За приписами ст.ст. 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

При розгляді справи прокурор вказав на те, що спірна земельна ділянка перейшла до земель оборони на підставі постанов Ради Міністрів УРСР №1488-042-с та 1489-043-с від 28.08.1947, які містять гриф "таємно".

Із листа Прикарпатського військового округу №326 від 11.11.1992 (т.1 а.с. 160), наданого суду відповідачем вбачається, що Постановою Ради Міністрів УССР №1488 С від 28.08.1947 Прикарпатському військовому округу під окружний артилерійський полігон було відведено в Богородчанському, Лисецькому, Станіславському, Перегінському і Калуському районах Станіславської області 15 229 га землі; Постановою Ради Міністрів УССР №1489-043 С від 28.08.1947 відведено Прикарпатському військовому округу 1538 га землі в Тисменицькому та Отинійському районах Станіславської області, 517 га із Держлісфонду, 223 га земель підсобних господарств КЕЧ та 798 га із землекористування єдиних підсобних господарств.

Відповідно до рішення Івано-Франківської обласної Ради народних депутатів "Про утворення загальнозоологічного заказника "Чорний ліс" від 26.04.1995 (т.1 а.с. 26), з метою збереження і відтворення цінних у господарському, науковому і культурному відношенні диких тварин та враховуючи пропозиції природоохоронних органів, згоду лісокористувача, оголошено територію земель лісового фонду площею 15,1 тис. га, що знаходиться з лівої сторони автошляху Івано-Франківськ-Калуш, які знаходяться в тимчасовому користуванні Івано-Франківського військового лісопромислового комбінату Міністерства оборони України, загальнозоологічним заказником місцевого значення "Чорний ліс".

З наданої відповідачем - ТДВ "Агросервіс" копії зведеного акту прийому-передачі земель лісового фонду від 25.05.2000, затвердженого Першим заступником голови Івано-Франківської обласної державної адміністрації та директором Івано-Франківського ліспромкомбінату МО України вбачається, що за результатами вивчення стану земель лісового фонду загальною площею 8527 га колишнього Івано-Франківського військового лісгоспу Івано-Франківського ЛПК МО України передано їх ПП "Спеціалізоване лісомисливське науково-дослідне природо-заповідне господарство "Чорний ліс", (т.2 а.с.83-85). У вказаному акті серед іншого зазначено, що землі лісового фонду в 1953 році були надані у тимчасове користування підприємствам Міністерства оборони і використовувалися ними біля 47 років. Землі лісового фонду біля 1600 га, на яких майже 40 років функціонував військовий танковий полігон, були виключені з користування і ознак ведення лісового господарства тут не виявлено.

З наданої відповідачем суду копії акту, затвердженого 19.06.2001 першим заступником голови Івано-Франківської обласної державної адміністрації та заступником голови обласної ради (т.1 а.с. 183-184) вбачається, що за результатами обстежених комісією лісів Тисменицького району площею 4469 га, серед яких квартал №27, запропоновано ліси лісопромкомбінату в межах Тисменицького району площею 3660 га, зокрема, квартал 27 передати Івано-Франківському держлісгоспу, а площею 709 га квартали №№ 3,4,5,6,7,8, частина №№10,11 - передати ВАТ "Агросервіс". Землекористувачам, яким надається в користування земля лісового фонду Івано-Франківського ЛПК МО України, виготовити державні акти на право постійного користування землею.

22.11.2018 начальником управління екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації затверджено Положення про загальнозоологічний заказник місцевого значення "Чорний ліс" (далі - Положення) (т.1 а.с. 33 на звороті - 37), відповідно п. 1.2 якого заказник входить до складу природно-заповідного фонду України і охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання. Згідно з п. 1.3 Положення, заказник знаходиться на території Тисменицького, Богородчанського і Калуського районів Івано-Франківської області. За змістом п. 1.3 Положення, загальна площа заказника становить 15,1 тис. га. Господарська діяльність на території заказника здійснюється Прикарпатським військовим лісгоспом ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" Міністерства оборони України, ПП спеціалізоване лісомисливське науково-дослідне природно-заповідне господарство "Чорний ліс", Монастир Матері Божої Знамення та Посіцька сільська рада Тисменицького району (землекористувачі). Територія, якій надано статус заказника, не вилучається з користування землекористувачів, які здійснюють в її межах свою діяльність згідно з цим Положенням (п.1.6 Положення). В п. 1.8 Положення визначено, що межі заказника встановлюються в натурі (на місцевості), оформляються відповідними знаками та інформаційними матеріалами, наносяться на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування з детальною характеристикою в таксаційних описах, відображаються у відповідних формах статистичної звітності з кількісного обліку земель та землевпорядній документації, обов`язково враховуються при реконструкції та розвитку прилеглих територій. Відповідно п. 3.1 Положення, на території заказника, серед іншого, заборонено використання земельних ділянок не за цільовим призначенням.

Як вбачається з матеріалів базового лісовпорядкування, виданих Львівською державною лісовпорядною експедицією в 2013 році, затверджених наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 27.02.2017 № 2-02, ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат", ДП «Прикарпатський військовий лісгосп» є постійним лісокористувачем земель лісового фонду, що належать до земель оборони, в т.ч. на території Луквицького військового лісництва в кварталі 27, виділ 1, площею 7,8 га (т.1, а.с.27-29, 30-31).

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду у справі №369/16317/18 від 31.03.2021, у справі № 360/1998/18 від 06.04.2021, у справі № 380/375/17 від 09.06.2021, у справі № 369/16416/18 від 16.06.2021, у справі № 359/11910/14 від 24.11.2021, у справі № 372/2093/19 від 25.01.2023, у справі № 488/2812/17 від 16.08.2023.

Вищенаведеним спростовуються доводи відповідача - ТДВ "Агросервіс" про те, що наявні в матеріалах справи матеріали лісовпорядкування не є доказом перебування земельної лісової ділянки в користуванні ДП «Прикарпатський військовий лісгосп».

В судовому засіданні судом оглянуто оригінали вищевказаних документів, копії яких містяться в матеріалах справи, та встановлено, що копії відповідають оригіналам, тому підстави вважати такі докази недопустимими у суду відсутні.

Згідно з наказом Міністерства оборони України №94 від 04.03.2019 "Про реорганізацію Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат", ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" реорганізовано шляхом виділу з його складу відокремлених підрозділів, зокрема, Прикарпатського військового лісгоспу, до якого перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки, у тому числі щодо здійснення охорони, захисту, використання та відтворення лісів на закріплених лісових земельних ділянках.

Як вбачається з акту прийому-передачі від 01.07.2019 (т.1 а.с. 48), затвердженого начальником Головного управління майна та ресурсів, здійснено передачу активів та зобов`язань Прикарпатського військового лісгоспу ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" до ДП "Прикарпатський військовий лісгосп". Станом на 01.07.2019 всі матеріальні цінності, землі, які знаходяться в користуванні Прикарпатського військового лісгоспу ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" обліковувались по обліку за Прикарпатським військовим лісгоспом ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та були проінвентаризовані.

За цим актом передано, зокрема, земельні ділянки та лісові насадження на землях оборони для охорони та ведення лісового господарства загальною площею 7466,00 га (додаток № 16 до акту прийому-передачі), до складу яких входить, зокрема, земельна ділянка площею 4301,0 га, що розташована в урочищі "Майдан" Тисменицького району Івано-Франківської області.

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 04.12.2020 №19-ОТГ "Про передачу земельних ділянок у комунальну власність" (т.1 а.с. 92), Ямницькій сільській раді ОТГ передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 20,4553 га, які розташовані за межами населених пунктів Ямницької територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 04.12.2020 (т.1 а.с. 95), Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області передало із державної власності, а Ямницька сільська рада прийняла у комунальну власність, зокрема, земельну ділянку площею 4,2503 га з кадастровим номером :01:006:0258, з видом цільового призначення: 01.13. Для іншого сільськогосподарського призначення (додаток до акта приймання-передачі від 04.12.2020).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10.12.2020 державним реєстратором за Ямницькою сільською радою об`єднаною територіальною громадою здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 4,2503 га. Цільове призначення земельної ділянки визначено для іншого сільськогосподарського призначення.

Підставою державної реєстрації земельної ділянки на праві комунальної власності зазначено наказ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 04.12.2020 №19-ОТГ та акт приймання-передачі нерухомого майна б/н від 04.12.2020.

03.03.2023 Управлінням екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації видано охоронне зобов`язання №269 (т.1 а.с. 51), відповідно до якого ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" передано під охорону та дотримання встановленого режиму частину території загальнозоологічного заказника місцевого значення "Чорний ліс" загальною площею 5743,30 га в межах земель лісового фонду ДП "Прикарпатський військовий лісгосп".

Відповідно до листа від 30.01.2025 №25 (т.1 а.с. 56), ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" повідомило, що за даними лісовпорядкування земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0258 площею 4,2503 га, знаходиться на землях Міністерства оборони України, ДП "Прикарпатський військовий лісгосп", Луквицького військового лісництва, квартал 27 виділ 1.

ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" листом від 24.06.2025 №174 (т.1 а.с. 58) повідомило, що земельна ділянка кварталу 27 Луквицького військового лісництва належить до земель природо-заповідного фонду, зокрема загальнозоологічного заказника місцевого значення "Чорний ліс"; схематичне зображення, складене ліцензованими інженерами-землевпорядниками, що б підтверджували факт накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 на земельні ділянки кварталу 27 Луквицького військового лісництва, що перебувають у постійному користуванні ДП "Прикарпатський військовий лісгосп", не проводились.

За встановлених судом обставин справи, за результатами проведення топографо-геодезичних робіт з визначення площі накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 площею 4,2503 га на землі оборони, що розташовані на території Ямницької територіальної громади у технічному звіті про проведення топографо-геодезичних робіт встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0258 площею 4,2503 га, власником якої є Ямницька сільська рада, створена за проєктом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у 2010 році, має накладку на землі ДП «Прикарпатський військовий лісгосп» в межах кварталу 27 виділу 1. Площа накладення складає 3,0181 га згідно з використаними при обчисленні матеріалів базового лісовпорядкування (т.1, а.с.63-65).

Клопотань про призначення у справі судової експертизи щодо вирішення питання про накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 на земельну ділянку, розташовану в межах кварталу 27 виділу 1 Луквицького військового лісництва площею 7,8 га, чи інших доказів, які б спростовували встановлені у технічному звіті обставини, відповідачами не подано. Таким чином, підстави вважати вищевказаний звіт неналежним доказом у справі у суду відсутні.

З урахуванням викладеного, суд встановив, що частина земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 частково, у розмірі площею 3,0181 га, накладається на землі, розташовані в межах кварталу 27 виділу 1 Луквицького військового лісництва, які надані ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" для ведення лісового господарства площею 7,8 га, які належать до земель оборони, лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України).

Згідно з п. е) ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням цей Кодекс передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до ст. 63 Лісового кодексу України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

За приписами п. б) ч. 1 ст. 164 Земельного кодексу України використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет, зокрема складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб.

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатись згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду.

Суд висновує про наявність порушень вимог чинного законодавства при передачі до комунальної власності земельної ділянки потрійного правового режиму (лісогосподарського призначення, земель оборони та природно-заповідного фонду), яка належить до державної форми власності.

Так, відповідно ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, в редакції від 13.02.2020 (чинній на дату прийняття Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області наказу від 04.12.2020 №19-ОТГ), віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, в редакції від 13.02.2020).

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України).

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 20 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 57 Лісового кодексу України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

За приписами ч.ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України, зокрема вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні.

Відповідно до приписів, наведених у Законі України «Про оборону України» та Законі України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном (у тому числі землями оборони).

Проте саме Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149 ЗК України (частина 8 статті 122 ЗК України). Так само відповідно до частини 3 статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Ураховуючи правовий режим земель оборонного значення, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це Міністерства оборони України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, постанова Верховного Суду від 15.05.2024 у справі № 727/4654/19).

У постанові від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що власником земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається такими землями.

Отже, станом на момент видачі Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області наказу від 04.12.2020 №19-ОТГ, рішення про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою, зміну її цільового призначення земельної ділянки та її передачу з державної до комунальної власності міг приймати виключно Кабінет Міністрів України, доказів чого матеріали справи не містять.

За таких обставин, частину земельної ділянки державної форми власності, що була віднесена до земель оборони, лісогосподарського та природно-заповідного призначення, неправомірно віднесено (інвентаризовано) до загального масиву земель у складі земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 та передано за наказом Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 04.12.2020 №19-ОТГ у комунальну власність Ямницькій територіальній громаді у комунальну власність зі зміною цільового призначення на землі іншого сільськогосподарського призначення.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. (ч.1 ст.11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 статті 18 цього Закону).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відповідно до абзаців 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на час звернення з позовом), у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України.

Суд зауважує, що положення абзаців 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" послідовно узгоджуються з нормами пунктів 4, 5 частини 1 статті 14 цього Закону, відповідно до яких розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі: скасування державної реєстрації земельної ділянки; набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту зазначених норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", правовим наслідком набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовуються рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, є закриття державним реєстратором відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке (закриття розділу) відбувається в разі неможливості повернення відповідних речових прав у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, скасованої в судовому порядку, а саме на користь попереднього набувача речового права, якщо існує запис про право такого набувача.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2025 у cправі №904/6886/23.

За встановлених судом обставин, земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:006:0258, яка зареєстрована за Ямницькою сільською радою, частково, площею 3,0181 га накладається на землі, розташовані в межах кварталу 27 виділу 1 Луквицького військового лісництва, які надані ДП "Прикарпатський військовий лісгосп" для ведення лісового господарства площею 7,8 га.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка лише частково накладається на державні землі, то лише їх частина є власністю держави, а інша їх частина належить до земель комунальної власності, тому позовна вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку в цілому, до складу якої входить земельна ділянка державної власності, є окремим належним та ефективним способом захисту прав держави, спрямований на відновлення первісного стану, що існував до відповідної (незаконної) державної реєстрації.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, позовна вимога про визнання скасування державної реєстрації речових прав (права власності та користування) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є обґрунтованою та належить до задоволення.

Відповідно до частин 9, 10 статті 791 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з частиною 13 статті 791 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відповідно до частини 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Таким чином, єдиною підставою для скасування в Державному земельному кадастрі незаконної державної реєстрації земельної ділянки є судове рішення про скасування такої державної реєстрації (аналогічний висновок викладено в пункті 50 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22 зі спору, що виник із подібних правовідносин).

Під час обрання ефективного способу захисту щодо спірної земельної ділянки необхідно враховувати, що її вибуття з державної власності супроводжувалося незаконною зміною цільового призначення, що зумовлює необхідність заявлення позовної вимоги, спрямованої на скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення землі та водночас поновить права законного розпорядника спірної земельної ділянки.

З огляду на те, що державна реєстрація права комунальної власності Ямницької сільської ради на спірну земельну ділянку вже скасована судом у межах цієї справи, тобто відбулося припинення відповідного речового права на землю, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Способом захисту в негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій) (постанова Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17).

Таким чином, з урахуванням ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, належить до задоволення позовна вимога про зобов`язання відповідачів повернути спірну земельну ділянку державної власності державі - в особі законного розпорядника в Івано-Франківської обласної державної адміністрації та законного володільця в особі Міністерства оборони України.

Щодо Державного акту на право постійного користування на землю

У постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.05.2009 ВАТ "Агросервіс" звернулося до Тисменицької РДА з клопотанням про надання дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 15,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка відповідно до рішення 7 сесії 3 скликання Тисменицької районної ради Івано-Франківської області передана у постійне користування ВАТ "Агросервіс" на території Майданської сільської ради за межами населеного пункту с. Майдан та с. Нова Гута (т.1 а.с. 94).

Відповідно до розпорядження Тисменицької РДА № 389 від 20.05.2009 "Про надання дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" (т.1 а.с. 95), надано дозвіл ВАТ "Агросервіс" (правонаступник - ТДВ "Агросервіс") на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 15,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Майданської сільської ради за межами населеного пункту с. Майдан та с. Нова Гута.

Не погоджуючись з вищевказаним розпорядженням Тисменицької РДА, ВАТ "Агросервіс" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Тисменицької РДА, в т.ч. про визнання нечинним цього розпорядження в частині надання земельної ділянки на правах оренди.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 у справі №14/90 (т.1 а.с. 96-97) задоволено позов ВАТ "Агросервіс" до Тисменицької РДА; визнано нечинним Розпорядження Тисменицької РДА Івано-Франківської області №389 від 20.05.2009 в частині надання земельної ділянки на правах оренди; визнано за ВАТ "Агросервіс" право на отримання Державного акту на земельну ділянки площею 15,8 на території Майданської сільської ради за межами населеного пункту с. Майдан та с. Нова Гута в постійне користування згідно з рішенням Тисменицької районної ради від 14.05.1999; зобов`язано Тисменицьку РДА Івано-Франківської області видати державний акт на земельну ділянки площею 15,8 на території Майданської сільської ради за межами населеного пункту с. Майдан та с. Нова Гута в постійне користування згідно рішення районної ради VII сесії III скликання від 14.05.1999.

Як встановлено судом у справі №14/90, право користування зазначеними землями у позивача виникло згідно норм Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 на підставі рішення районної ради від 14.05.1999, яке було виконано шляхом передання земель у користування та виготовлення державного акту на право колективної власності на землю від 30.08.1999. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, земельна ділянка площею 15,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Майданської сільської ради за межами населених пунктів с. Майдан та с. Нова-Гута надана позивачу із дотриманням норм 22,23 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.90 та знаходиться у користуванні ВАТ «Агросервіс» і не вилучалась до земель комунальної чи державної власності.

Вищевказане рішення переглядалося Вищим Господарським судом за касаційним поданням прокурора Івано-Франківської області та постановою ВГС України від 17.03.2010 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 21.07.2011 у справі №14/90 замінено сторону у справі - позивача Відкрите акціонерне товариство "Агросервіс" її правонаступником - Товариством з додатковою відповідальністю "Агросервіс."

Як вбачається з рішення суду, підставою для подання ВАТ «Агросервіс» позову до суду слугувало те, що державний акт на право колективної власності від 30.08.1999 видано як на землі колективної власності так і на землі, які б мали належати ВАТ «Агросервіс» на праві постійного користування.

Разом з тим, з рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 у справі №14/90 не вбачається, що станом на час розгляду справи земельна ділянка 15,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Майданської сільської ради була сформованою як об`єкт цивільних прав.

Вказані землі як 60 га, так і 15,8 га, згідно з додатком до рішення районної ради від 14.05.1999 (т.1, а.с.164) належать до Майданської сільської ради.

Таким чином, у справі №14/90 не досліджувалося, де саме конкретно знаходилася земельна ділянка площею 15,8 га, яку пізніше сформовано як окремі об`єкти цивільних прав.

Так, як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру (т.1 а.с. 67), проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок на земельну ділянку площею 4,2503 га з кадастровим номером :01:006:0258 державної форми власності розроблено ДП "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" 19.04.2010.

Таким чином, земельну ділянку площею 4,2503 га з кадастровим номером :01:006:0258 сформовано як об`єкт цивільних прав вже після рішення суду у справі №14/90.

Розпорядження Тисменицької РДА № 717 від 02.10.2009 "Про виконання рішення суду" (т.1 а.с. 98), яким вирішено передати у постійне користування ВАТ "Агросервіс" земельну ділянку площею 15,8 га на території Майданської сільської ради за межами с. Майдан та с. Нова Гута та видати ВАТ "Агросервіс" державний акт на право постійного користування зазначеною земельною ділянкою, видано на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 у справі №14/90 та розпорядження відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції №3437/04-23 від 13.08.2009.

Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 4,2503 га, розташованої в урочищі "Луквиця" на території Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області видано ТДВ "Агросервіс" 01.02.2012 на підставі розпорядження Тисменицької РДА від 02.10.2009 № 717 та ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 21.07.2011 у справі № 14/90 з цільовим призначенням: для іншого сільськогосподарського призначення (т.1 а.с. 111).

Державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою державної власності з кадастровим номером :01:006:0258 за ТОВ "Агросервіс" на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 01.02.2012, виданого Тисменицькою районною державною адміністрацією, проведено 31.08.2016, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 66).

Відповідно до ст.4 Земельного кодексу України, в редакції від 06.04.1999, у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Суб`єктами права державної власності на землю виступають:

Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України;

Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Не можуть передаватись у колективну та приватну власність в т.ч.: землі гірничодобувної промисловості, єдиної енергетичної та космічної систем, транспорту, зв`язку, оборони; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.

Таким чином, Тисменицька районна рада 14.05.1999 в силу закону не вправі була передавати у колективну чи приватну власність земельну ділянку, на яку накладається спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0258.

Відповідно до частин 4, 5 статті 75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

При цьому, при вирішення даної справи №909/939/25 враховує, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Відповідно до приписів ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.

Крім того, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

З огляду на викладене, Господарський суд не може погодитись із доводами відповідача про наявність преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 у справі №14/90.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 виснувала, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення.

Таким чином, посилання відповідача ТДВ "Агросервіс" на пропуск строку позовної давності на звернення прокурора з позовом до суду є безпідставним.

Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 761/17557/15-ц).

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Трофимчук проти України" вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін; Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Руїс Торіха проти Іспанії").

Враховуючи вищевикладене в сукупності, позов належить до задоволення в повному обсязі.

Судовий збір, у відповідності до ст. 129 ГПК України, суд покладає на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 20, 73, 74, 76-78, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні заяви Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс" №23/12-12 від 23.01.2026 (вх.№1229/26 від 23.01.2026) про залишення позовної заяви заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Івано-Франківської ОДА до ТДВ "АГРОСЕРВІС" без розгляду відмовити.

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди власнику - державі в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та користувачу - Міністерству оборони України у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме: земельною ділянкою площею 3,0181 га, яка є частиною земельної ділянки площею 4,2503 га з кадастровим номером :01:006:0258, що належить Ямницькій сільській раді () та перебуває у користуванні Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс" (), яка накладається на земельну ділянку, розташовану в межах виділу 1 кварталу 27 Луквицького військового лісництва, площею 7,8 га, шляхом:

- скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 у Державному земельному кадастрі із закриттям Поземельної книги;

- скасування державної реєстрації речових прав (права власності та користування) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0258 із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язання Ямницької сільської ради () та Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс" () повернути власнику - державі в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 3,0181 га, яка є частиною земельної ділянки площею 4,2503 з кадастровим номером

:01:006:0258.

Стягнути з Ямницької сільської ради (77422, вул. Галицька, 36, с. Ямниця, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ) 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. судового збору.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Агросервіс" (76014, вул. І. Макуха,5, м. Івано-Франківськ, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ) 3/ 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.02.2026

Суддя О.В. Рочняк