РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2026Справа № 910/11394/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» пров. Покровський, буд.20, с. Мала Рогань, Харківський р-н, Харківська обл., 62485

до Державної служби України з безпеки на транспорті вул. Фізкультури, 9, м. Київ,03150

про стягнення 17 000, 00 грн.

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення 17 000,00 грн, а також витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне утримання в бюджеті України грошових коштів в розмірі 17 000,00 грн, сплачених позивачем на виконання постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного штрафу № 035484 від 08.02.2024, за наслідками скасування постанови рішенням Харківського адміністративного окружного суду від 19.08.2024 у справі №520/16702/24, у зв`язку з чим вказаній кошти мають бути повернуті позивачеві на підставі ст. 1212 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через систему "Електронний суд" 15.10.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 07.10.2024 надійшла заява б/н від 15.10.2024 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11394/24 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд дійшов висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судом встановлено, що 22.11.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 22.11.2024, з доказами направлення до електронного кабінету позивача, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки стягнення на користь платника суми сплаченого ним до Державного бюджету України штрафу на підставі статті 1212 ЦК України суперечить приписам норм бюджетного законодавства. Також відповідач вказує, що у разі задоволення позову сплачена сума адміністративно-господарського штрафу продовжуватиме обліковуватися як дохід бюджету за одним видом класифікації доходів бюджету, а стягнення коштів з бюджету на підставі ст. 1212 ЦК України призведе до витрат бюджету за іншою бюджетною програмою.

Крім того, відповідач наголошує, що Укртрансбезпека не є набувачем заявлених до стягнення коштів, а лише контролює надходження за кодом бюджетної класифікації 21081300 - адміністративні штрафи у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Водночас заявлені до стягнення кошти були перераховані позивачем на рахунок Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який контролює надходження за кодом бюджетної класифікації 21081300 - за виконавчими документами, які перебували на виконанні та є уповноваженою особою скласти подання про повернення коштів з бюджету. Відтак, правовідносини щодо повернення з бюджету суми сплаченого адміністративного штрафу виникли між позивачем та відділом державної виконавчої служби, а не між позивачем та відповідачем.

Посилаючись на окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі 910/5880/21, відповідач вказує, що з урахуванням встановлених рішенням Харківського адміністративного окружного суду від 19.08.2024 у справі №520/16702/24 обставин сплата позивачем до Державного бюджету України штрафу є помилкою, а тому його повернення з бюджету має відбуватися відповідно до присів частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України та пунктів 3, 5 Порядку № 787.

Також відповідач стверджує, у цих відносинах відсутній правовий спір щодо повернення з бюджету сплаченої позивачем суми штрафу, оскільки позивач не звертався до ВДВС із заявою про повернення цих коштів та відсутні обставини, які вказують на наявність спору між ним та позивачем, а позовна заява не містить аргументів, які б свідчили про протиправність дій відповідача. Відзив з додатками долучено судом до матеріалів справи.

У свою чергу, через систему «Електронний суд» 26.11.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 26.11.2024, з доказами направлення до електронного кабінету відповідача, в якій позивач зазначає, що у зв`язку з фактичною оплатою позивачем 03.04.2024 боргу за виконавчим документом, а також витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, постановою ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03.04.2024 виконавцем провадження №74582551 з виконання постанови № 035484 від 08.02.2024 було закінчене, грошові кошти зараховані до Державного бюджету України. Однак у подальшому рішенням Харківського адміністративного окружного суду від 19.08.2024 у справі № 520/16702/24 визнано протиправною та скасовано постанову відповідача про застосування адміністративно-господарського штрафу № 035484 від 08.02.2024, відтак, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу підстава для такого платежу існувала, а тому кошти позивачем сплачені не помилково, чи надміру, та оскільки сума адміністративно-господарського штрафу сплачена позивачем до бюджету не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється.

Також позивач посилається на постанову Великої Палати ВС від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21, згідно якої після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, що узгоджується також із практикою Великої Палати ВС про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанова від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Крім того, саме Укртрансбезпека у даному випадку є органом, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету, відтак позов пред`явлений до відповідача правомірно. Відповідь на відзив долучена судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, які зазначені судом в ухвалі від 08.11.2024, відповідач мав подати заперечення на відповідь на відзив позивача.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом на подання заперечень на відповідь на відзив, передбаченим ч.1 ст. 167 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, на час розгляду справи по суті від відповідача до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечень на відповідь відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 167 Господарського процесуального кодексу України про неможливість та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано заперечень на відповідь на відзив, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі - Положення №103), згідно п. 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Одним з основних завдань Укртрансбезпеки є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (п. 4 Положення № 103).

Підпунктами 2, 54, 58, 62 пункту 5 Положення № 103 встановлено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) з додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок № 1567), згідно з пп. 2-4 якого державному контролю підлягають усі транспортні засоби, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті згідно з п. 3 Порядку №1567, є Укртрансбезпека та її територіальні органи.

Державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (п. 4 Порядку № 1567).

Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктами 26, 27 Порядку № 1567 встановлено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно із додатком 5.

Згідно з п. 21-23 Порядку № 1567 проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) копія постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, постанови про закриття справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт не пізніше ніж протягом трьох робочих днів після її винесення вручається автомобільному перевізнику або уповноваженій ним особі під підпис або надсилається засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) чи на адресу електронної пошти (за наявності). Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу, постанова про закриття справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт набирає чинності з дня доведення її копії до автомобільного перевізника або уповноваженої ним особи. Адміністративно-господарський штраф повинен бути перерахований автомобільним перевізником на зазначений у постанові про застосування адміністративно-господарського штрафу рахунок не пізніше ніж протягом 15 календарних днів після набрання нею чинності.

Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є актом індивідуальної дії (правозастосовним актом), який стосується прав, обов`язків та інтересів визначеного у постанові суб`єкта (за обставинами справи - позивача), є обов`язковою для нього, а її дія вичерпується виконанням.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 08.02.2024 Відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті під час здійснення рейдової перевірки зафіксовано порушення ТОВ «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД», передбачене ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 3.3 наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385, а саме: відсутність на момент проведення перевірки роздруківки даних роботи цифрового тахографа за 09.01.2024.

За наслідками перевірки Відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті складено акт №АР023542 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 09.01.2024 та в подальшому винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 035484 (далі - Постанова від 08.02.2024), відповідно до якої ТОВ «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД», , місцезнаходження: 62485, Харківська обл., с. Мала Рогань, пров. Покровський, буд. 20, допущено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (згідно акту перевірки від 09.01.2024 № АР 023542), відповідальність за яке передбачено абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що стало підставою для накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

Поряд із цим, на підставі постанови від 08.02.2024, а також заяви Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про примусове виконання постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 23567/38/24-24 від 19.03.2024, заступником начальника відділу Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Віталієм Головко (далі - державний виконавець) постановою від 01.04.2024 відкрито виконавче провадження №74582551 та стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі 1700,00 грн.

Як зазначено позивачем, на виконання постанови від 08.02.2024 в межах виконавчого провадження № 74582551 позивачем сплачено штраф у розмірі 17 000,00 грн. на рахунок Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується копією платіжної інструкції № 6880 від 03.04.2024, а також копією заключної виписки по рахунку позивача від 11.10.2024, відкритого в АТ «Приватбанк» за період з 02.04.2024 по 02.04.2024, які наявні в матеріалах справи.

В подальшому, 03.04.2024 постановою державного виконавця закрито виконавче провадження №74582551 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 29, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» з підстав стягнення у повному обсязі заборгованості за Постановою від 08.02.2024, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, а також припинено арешт майна позивача та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

В свою чергу, не погоджуючись з постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 035484 від 08.02.2024 позивач - ТОВ «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» звернувся з відповідним позовом до Харківського окружного адміністративного суду про визнання протиправною та скасування постанови.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі № 520/16702/24 за позовом ТОВ «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» до Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови позовні вимоги задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 035484 від 08.02.2024, стягнуто судові витрати.

Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що Відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про винесенні оскаржуваної постанови було невірно визначено автомобільного перевізника, що призвело до безпідставного визначення позивача як юридичної особи, на яку повинно бути накладено адміністративно-господарські санкції за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 3.3 наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 р. №385, виявлене 09.01.2024 під час проведення рейдової перевірки в м. Суми, вул. Харківська, в районі АЗС «ANP», а тому постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 035484 від 08.02.2024 визнано протиправною та скасовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 КАС України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Не погодившись із рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі № 520/16702/24 Державна служба України з безпеки на транспорті оскаржила його в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду з підстав викладення в ухваленому рішенні висновків, які не відповідають обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124124753) за результатами перегляду у апеляційній інстанції постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2024 у справі №520/16702/24 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 - без змін.

Таким чином, з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі № 520/16702/24 набрало законної сили 27.12.2024.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16.

Таким чином факти, встановлені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі № 520/16702/24, яке набрало законної сили, згідно якого встановлена протиправність постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 035484 від 08.02.2024, в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не звертався у позасудовому порядку до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, сплачених позивачем в якості штрафу у розмірі 17 000, 00 грн. на виконання Постанови від 08.02.2024.

Таким чином, посилаючись на безпідставне утримання в бюджеті України грошових коштів в розмірі 17 000,00 грн., сплачених позивачем на виконання протиправної постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного штрафу № 035484 від 08.02.2024, яка була скасована рішенням Харківського адміністративного окружного суду від 19.08.2024 у справі №520/16702/24, позивач зазначає про наявність підстав повернення вказаної суми на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому на виконання скасованої постанови грошових коштів у сумі 17000,00 грн або доказів наявності підстав для їх неповернення позивачеві.

Суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема, відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України ).

За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частина 3 статті 1212 Цивільного кодексу України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

В свою чергу, звертаючись до суду з даним позовом позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача перераховані на виконання постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу грошові кошти у розмірі 17000,00 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно, оскільки така постанова була визнана протиправною та скасована в судовому порядку.

Як зазначалось судом раніше, Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади та в межах наданих йому повноважень Законом України «Про автомобільний транспорт», Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)) виносить постанови про застосування до суб`єктів господарювання адміністративно-господарських штрафів - постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері автомобільного транспорту.

Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є актом індивідуальної дії (правозастосовним актом), який стосується прав, обов`язків та інтересів визначеного у постанові суб`єкта(за обставинами справи - позивача), є обов`язковою для нього, а її дія вичерпується виконанням. При цьому правовідносини сторін спору щодо накладення та сплати цього штрафу є публічно-правовими, які припинилися за наслідками скасування постанови адміністративним судом у справі № 520/16702/24, отже кошти, які позивач сплатив на виконання цієї постанови до бюджету як адміністративно-господарський штраф, стали такими, що знаходяться у бюджеті без достатньої правової підстави, та спірні правовідносини з приводу повернення відповідної суми стосуються захисту майнових прав позивача як суб`єкта господарювання.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 зауважила, що на момент сплати товариством адміністративно-господарського штрафу була юридична підстава для такого платежу - чинна постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження, тому не можна вважати, що товариство сплатило кошти помилково. Також з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що воно сплатило штраф надміру, тобто в розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові, оскільки надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Отже, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави, тому, за висновками суду, на ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, від 05.02.2020 у справі № 910/15295/18, від 08.08.2023 у справі №910/5880/21.

Крім того, як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанова від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина 2 статті 17 Цивільного кодексу України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац 2 частини 3 статті 17 Цивільного кодексу України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).

За змістом абзацу 1 частини 3 статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 Цивільного кодексу України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету.

Наразі, як встановлено судом, у спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека (Державна служба України з безпеки на транспорті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Тобто, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи (постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2022 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.02.2022 в справі № 910/6175/19, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справі № 923/199/21, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009, від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц).

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справі № 923/199/21, від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009). Це випливає, зокрема, з частини 4 статті 56 Господарського процесуального кодексу України. Тобто, під час провадження у справі стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 в справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 в справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 в справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 14.12.2022 в справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 в справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

Таким чином, в контексті вищевикладеного суд зазначає, що визначення позивачем в якості відповідача у спорі про стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються без достатньої правової підстави, органу державної влади - Укртрансбезпеки, не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган, позаяк у спірних кондикційних правовідносинах орган держави є представником її інтересів, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції, які ним були реалізовані шляхом винесення постанови про застосування штрафу та забезпечення стягнення останнього до бюджету. Подальше намагання позивача повернути з Державного бюджету України відповідну суму, заявивши вимогу про її стягнення, не пов`язане з виконанням органами державної влади, зокрема Укртрансбезпекою, публічно-владних управлінських функцій щодо позивача.

Судом враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань.

Щодо заперечень відповідача проти позову, викладених у відзиві на позовну заяву суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (далі - Порядок №787), застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету коштів.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №787 останній визначає процедури:

- повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі);

- перерахування платежів, помилково або надміру зарахованих до відповідних бюджетів (крім коштів, зарахованих через єдиний рахунок), у рахунок сплати інших платежів незалежно від виду бюджету на відповідні бюджетні рахунки для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями);

- перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок.

Дія цього Порядку №787 не поширюється на операції з бюджетного відшкодування податку на додану вартість та безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 5 розділу І Порядку № 787 (у чинній редакції) повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина 2 статті 17 Цивільного кодексу України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац 2 частини 3 статті 17 Цивільного кодексу України).

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10.07.2019 в справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення коштів у тотожній правовій ситуації має відбуватися тільки згідно з Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку.

Суд зазначає, що у даному випадку кошти в сумі 17000,00 грн., які отримані держаним бюджетом внаслідок пред`явлення до примусового виконання постанови, яка в подальшому була скасована судовим рішення та вичерпала свою дію, не є помилково чи надмірно зарахованими, а є саме безпідставно отриманими та такими, що утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави, а тому на спірні правовідносини не поширюється дія Порядку № 787.

Окрім цього суд вкотре наголошує на безпідставності тверджень відповідача про те, що відсутність доказів звернення позивача до Харківського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області з питання повернення коштів, сплачених в межах виконавчого провадження про примусове виконання скасованої постанови Укртрансбезпеки позбавляє позивача права стягнення таких коштів в судовому порядку, позаяк такий аргумент узгоджується зі статтею 45 Бюджетного Кодексу України, а також Порядком № 787, що застосовуються до випадків помилково чи надміру зарахованих коштів до бюджету, в той час як сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою.

Таким чином, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що стягнення на користь платника суми сплаченого ним до Державного бюджету України штрафу на підставі статті 1212 ЦК України суперечить приписам наведених норм бюджетного законодавства, адже в такому випадку сплачена сума адміністративно-господарського штрафу продовжуватиме обліковуватися як дохід бюджету за одним видом класифікації доходів бюджету, а стягнення коштів з Державного бюджету України на підставі статті 1212 ЦК України призведе до витрат бюджету за іншою бюджетною програмою, оскільки перелічені обставини не позбавляють права позивача вимагати у судовому порядку повернення з державного бюджету коштів, які належать позивачу на законних підставах, та водночас зберігаються на рахунку державного бюджету без належних правових підстав.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетна програма - це сукупність заходів, спрямованих на досягнення єдиної мети, завдань та очікуваного результату, визначення та реалізацію яких здійснює розпорядник бюджетних коштів відповідно до покладених на нього функцій.

Відповідно до п. 3 ст. 20 БК України бюджетні програми визначаються головними розпорядниками бюджетних коштів під час складання Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та проекту бюджету на плановий бюджетний період з урахуванням планів діяльності на середньостроковий період, прогнозних та програмних документів економічного і соціального розвитку… Відповідальний виконавець бюджетних програм у процесі їх виконання забезпечує цільове та ефективне використання бюджетних коштів протягом усього строку реалізації відповідних бюджетних програм у межах визначених бюджетних призначень.

Отже, виплати з повернення коштів, стягнутих через неправомірні дії державних органів (помилкова/надмірна/безпідставна сплата податків, штрафів), не впливають на фінансування державних програм, оскільки здійснюються як повернення доходів бюджету, а не витрати, за рахунок поточних надходжень або спеціальних бюджетних рахунків, що в сукупності спростовує твердження відповідача про спричинення додаткових витрат бюджетних програм внаслідок стягнення коштів на користь позивача.

Суд наголошує, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Отже, належним відповідачем у даній справі є держава як учасник цивільних відносин в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на сплату позивачем на виконання саме постанови Укртрансбезпеки суми адміністративного штрафу та приймаючи до уваги той факт, що підстава такого перерахування відпала, зокрема, у зв`язку із скасуванням адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу, оскільки доказів повернення грошових коштів позивачеві, а також скасування чи змінення судового рішення адміністративного суду, яким встановлено протиправність постанови відповідача, матеріали справи не містять, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь ТОВ «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» згідно зі статтею 1212 ЦК України грошових коштів у сумі 17000,00 грн як таких, що утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч. 1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЛОРОГАНСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД» (пров. Покровський, буд.20, с. Мала Рогань, Харківський р-н, Харківська обл., 62485; ) 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. безпідставно утриманих коштів та 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 19 лютого 2026 року.

Суддя А.М. Селівон