ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 915/1235/24

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: О.Ю Аленіна, І.Г. Філінюка,

секретар судового засідання - І.С. Мисько,

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс»: не з`явився

від Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард»: О.В. Ільїн

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард»

на додаткову ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 (суддя Л.М. Ільєва, м.Миколаїв, повну ухвалу підписано 24.11.2025)

у справі №915/1235/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард»

про стягнення збитків в загальному розмірі 309686,81 грн,

ВСТАНОВИВ:

Коротка історія справи

Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» про усунення перешкод у користуванні позивачем нерухомим майном шляхом зобов`язання відповідача демонтувати за власний рахунок металеві труби з частковою теплоізоляцією з частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: м.Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, а саме: з 7 стовпів споруди №49, та стягнення з відповідача збитків у розмірі 309686,81 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Асгард» за відсутності будь-яких договірних відносин з позивачем та за відсутності будь-яких інших правових підстав незаконно використовує для власних господарських потреб частину нерухомого майна позивача, при цьому внаслідок вказаних порушень позивачем понесені витрати по залученню експертів для підтвердження факту порушення та встановлення суми упущеної вигоди внаслідок безпідставного використання майна позивача в загальній сумі 23600,00 грн, крім того, згідно зі звітом про оцінку майнового права - упущеної вигоди від використання об`єкту нерухомого майна - 7 (семи) елементів споруди №49, що розташовані за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, вулиця Мала Морська, 108/2, за період 02.04.2017 по 31.08.2024 розмір збитків складає 286086,81 грн без ПДВ, що разом складає 309686,81 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 11.10.2024 вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/1235/24 за правилами загального позовного провадження.

09.12.2024 від представника позивача адвоката Фігеля С.І. до господарського суду першої інстанції надійшла заява про відмову від позову в частині позовних вимог про усунення перешкод (вх. №15496/24), в якій позивач просив закрити провадження у справі №915/1235/24 в частині немайнової вимоги про усунення перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» нерухомим майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» демонтувати за власний рахунок металеві труби з частковою теплоізоляцією з частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, а саме: з 7 (семи) стовпів споруди №49 у зв`язку із відмовою позивача від цієї позовної вимоги та стягнути з відповідача судові витрати.

Вказана заява мотивована добровільним виконанням відповідачем зазначеної позовної вимоги про усунення перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» нерухомим майном, зокрема, внаслідок демонтажу відповідачем металевих труб з частковою теплоізоляцією з частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: м.Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, а саме: з 7 (семи) стовпів споруди №49.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.12.2024 у справі №915/1235/24 закрито провадження в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» про усунення перешкод у користуванні майном у зв`язку з відмовою позивача від вказаних позовних вимог на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

30.12.2024 від представника позивача до господарського суду першої інстанції надійшло клопотання про стягнення судових витрат (вх. №16442/24), в якій позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині немайнової позовної вимоги, а саме: 2422,40 грн сплаченого судового збору та 7500,00 грн - 50% відсотків витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.04.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» про стягнення збитків у загальному розмірі 309686,81 грн відмовлено. Витрати по сплаті судового збору покладено на позивача. Відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» про покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст додаткової ухвали суду першої інстанції

Додатковою ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області судовий збір в сумі 1211,20 грн, сплачений згідно з платіжною інструкцією №9457 від 02.10.2025 на суму 6138,64 грн, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» про розподіл судових витрат у справі №915/1235/25 (вх. №16442/24 від 30.12.2024) задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн, витрати на сплату правової (правничої) допомоги (50%) в сумі 7500,00 грн.

Враховуючи положення частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, що кореспондуються з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про судовий збір», та з огляду на те, що судом прийнято відмову позивача від частини позовних вимог і провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном закрито, суд вважав за можливе повернути позивачу з Державного бюджету України 50% сплаченого позивачем судового збору за подання позову з вимогою немайнового характеру, що складає 1211,20 грн (2422,40 грн х 50%), а сплачений позивачем судовий збір в іншій частині - 50% за подання позовної заяви немайнового характеру та 7500,00 грн, що складає половину (50%) понесених витрат на професійну правничу (правову) допомогу за подання позову, стягнути з відповідача відповідно до положень другого речення частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відмова позивача від частини позовних вимог про усунення перешкод обумовлена добровільним виконанням відповідачем цієї вимоги після прийняття судом позовної заяви у даній справі до розгляду.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись із додатковою ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Асгард» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати додаткову ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 у справі №915/1235/24 в частині задоволення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» про розподіл судових витрат, а саме: стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» витрат по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрат на правову (правничу) допомогу (50%) в сумі 7500,00 грн, ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» про розподіл судових витрат. Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Асгард» просило стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що правові підстави для застосування в даному випадку положень статті 130 Господарського процесуального кодексу України відсутні, оскільки позивач не надав жодних доказів того, що його відмова від частини позову була спричинена саме задоволенням вимог відповідачем після пред`явлення позову, а не є результатом самостійного перегляду позиції позивача у зв`язку з відсутністю доказів порушення його прав. За таких обставин, з урахуванням принципів змагальності та добросовісності учасників процесу, суд мав відмовити у стягненні будь-яких витрат на користь позивача, оскільки не встановлено факту задоволення вимог відповідачем у розумінні статті 130 Господарського процесуального кодексу України, відповідно, відсутні правові підстави для покладання на відповідача судових витрат позивача. Крім того, на думку скаржника, надані позивачем докази на понесення витрат на правову допомогу підтверджують лише факт укладення та оплати договору з адвокатом, однак не свідчать про необхідність понесених витрат у визначеному обсязі саме у зв`язку з відмовленою немайновою вимогою, оскільки ці документи охоплюють роботу адвоката в межах усього провадження, включно з підготовкою матеріалів щодо грошової вимоги, у задоволенні якої суд відмовив повністю, при цьому, суд першої інстанції не встановив, яку частину витрат фактично можна віднести до відмовленої вимоги, а отже, присудження 7500,00 грн є довільним і суперечить вимогам статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Позиція позивача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард», посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно закрив провадження за немайновою вимогою на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України та стягнув витрати позивача за частиною третьою статті 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивач не підтримував свої вимоги внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Також позивач просив суд апеляційної інстанції у разі задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, яку просив стягнути апелянт з Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс», до 0,00 грн та зазначив, що судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» на додаткову ухвалу від 24.11.2025 у даній справі, складають 5000,00 грн.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга подана представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» 26.11.2025 через систему «Електронний суд», зареєстрована судом 27.11.2025 за вх.№4801/25.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.11.2025 для розгляду скарги за вх.№4801/25 сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: О.Ю. Аленіна, І.Г. Філінюка.

При цьому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційних проваджень за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 у справі №915/1235/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Миколаївської області надіслати матеріали справи №915/1235/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» на додаткову ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 у справі №915/1235/24. Встановлено учасникам справи строк до 23.12.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, цією ж ухвалою суду від 08.12.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» на додаткову ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 у справі №915/1235/24 поза межами строку, встановленого у частині другій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09.02.2026 о 14:30 год.

18.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» подало відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» (вх.№4801/25/Д1 від 18.12.2025).

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 та від 17.12.2025 забезпечено участь представників сторін у судовому засіданні в режимі відеоконференції у судовому засіданні 09.02.2026 о 14:30 год та у всіх наступних судових засіданнях (у разі їх проведення) у даній справі.

Представник позивача не вийшов на відеоконференцзв`язок. Враховуючи викладене та з огляду на приписи частини п`ятої статті 197 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, судове засідання 09.02.2026 проводилось без участі представника позивача.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Як зазначалось, Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» про усунення перешкод у користуванні позивачем нерухомим майном шляхом зобов`язання відповідача демонтувати за власний рахунок металеві труби з частковою теплоізоляцією з частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: м.Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, а саме: з 7 стовпів споруди №49, та стягнення з відповідача збитків у розмірі 309686,81 грн.

При цьому при поданні позовної заяви (вх. №12072/24 від 08.10.2024) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6138,64 грн за дві вимоги (майнового характеру про стягнення збитків та немайнового характеру про усунення перешкод) згідно з платіжною інструкцією №9457 від 02.10.2024, водночас, враховуючи те, що вказана позовна заява подана позивачем через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС, ставка судового збору за вимогу немайнового характеру у даному випадку становить 2422,40 грн (3028,00 грн х 0,8).

09.12.2024 від позивача надійшла заява про відмову від позову в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном (вх. №15496/24), яка мотивована добровільним виконанням відповідачем зазначеної позовної вимоги внаслідок демонтажу відповідачем металевих труб з частковою теплоізоляцією з частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: м.Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, а саме: з 7 (семи) стовпів споруди №49.

Колегія суддів зазначає, що пункт 1 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачає право позивача на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Стаття 191 Господарського процесуального кодексу України визначає, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 у справі № 180/2161/19).

За результатами відмови позивача від позову суд, прийнявши таку відмову, закриває провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі №550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

За змістом частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (частина п`ята статті 244 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням викладеного, у разі, якщо судове провадження закінчено (закрито провадження у справі / залишено позов без розгляду / вирішено спір по суті), і суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, у порядку статті 244 Господарського процесуального кодексу України він має право за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення до основного рішення у справі (ухвали про закриття провадження у справі; ухвали про залишення позову без розгляду; рішення / постанови за результатом розгляду справи по суті), яким закінчено провадження у справі.

Від виду процесуального рішення, ухваленого за результатом закінчення розгляду справи (ухвали / рішення / постанови) залежить і назва додаткового рішення у справі, якими можуть, відповідно, бути додаткова ухвала, додаткове рішення, додаткова постанова.

Порядок ухвалення додаткового рішення встановлений, зокрема, частиною третьою статті 244 (якщо вирішено спір по суті) та частиною шостою статті 130 Господарського процесуального кодексу України (у разі закриття провадження у справі / залишення позову без розгляду).

Предметом апеляційного оскарження є додаткова ухвала суду першої інстанції, якою здійснено розподіл судових витрат, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрати на сплату правової (правничої) допомоги (50%) в сумі 7500,00 грн.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи та вирішенням по суті, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 постанови від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Стаття 123 Господарського процесуального кодексу України визначає види судових витрат, до яких належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 123 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Стаття 129 Господарського процесуального кодексу України регламентує загальні правила розподілу судових витрат за результатами вирішення спору.

Колегія суддів зауважує, що положення статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи по суті спору, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

Разом з тим, за матеріалами цієї справи, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.12.2024 закрито провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» про усунення перешкод у користуванні майном у зв`язку з відмовою позивача від вказаних позовних вимог.

Колегія суддів акцентує, що закриваючи провадження у справі, суд не вирішує справу по суті спору, та, відповідно не встановлює обґрунтованість / необґрунтованість заявлених позовних вимог, що у подальшому унеможливлює здійснення розподілу судових витрат сторін на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

У свою чергу, особливості здійснення розподілу витрат у разі закриття провадження у справі унормовані у статті 130 Господарського процесуального кодексу України, яка є спеціальною нормою.

Системний аналіз цієї статті свідчить про те, що її приписи сформовані з урахуванням особливостей процесуальної поведінки позивача, яка у подальшому призвела до закриття провадження у справі.

Враховуючи наведене, законодавець у статті 130 вказаного Кодексу передбачив способи та особливості розподілу судових витрат у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи, укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку, у разі відмови позивача від позову, якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Відповідно до положень частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, що кореспондуються з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи зазначені положення частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, що кореспондуються з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про судовий збір», та з огляду на те, що судом першої інстанції прийнято відмову позивача від частини позовних вимог, заявленою до початку розгляду справи по суті, і провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном закрито, місцевий господарський суд дійшов висновку про повернення позивачу з Державного бюджету України 50% сплаченого позивачем судового збору за подання позову з вимогою немайнового характеру, що складає 1211,20 грн (2422,40грн. х 50%).

Вказаний висновок суду жодною зі сторін не оспорено.

Згідно з частиною третьою статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Аналіз наведеної процесуальної норми дає підстави для висновку, що у разі закриття провадження у справі саме внаслідок відмови позивача від позову через задоволення відповідачем заявлених до нього вимог після відкриття провадження у справі, суд, вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, має виходити з положень частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказана норма є спеціальною (схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 у справі №922/418/20).

За матеріалами цієї справи, у заяві про відмову від позову в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, яку представник позивача 06.12.2024 подав до Господарського суду Миколаївської області через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС, позивач ставив питання про покладення на відповідача судових витрат, оскільки відмова позивача від немайнової вимоги зумовлена добровільним виконанням відповідачем вказаної вимоги, зазначаючи, що з відповідача підлягають стягненню сплачений судовий збір за 1 немайнову вимогу та 7500,00 грн. - 50% витрат на професійну правничу (правову) допомогу. При цьому позивач послався на положення частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на те, що він не підтримує свої позовні вимоги у вищевказаній частині внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення цього позову.

Також у заявленому клопотанні про стягнення судових витрат (вх. № 16442/24 від 30.12.2024) позивач просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір за 1 немайнову вимогу 2422,40 грн та 7500,00 грн - 50% витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

У даному випадку відповідач здійснив демонтаж металевих труб з частковою теплоізоляцією з частини нерухомого майна, розміщеного за адресою: м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, а саме: з 7 (семи) стовпів споруди №49, тим самим виконавши немайнову позовну вимогу після відкриття провадження у справі, що зумовило відмову позивача від цієї позовної вимоги та закриття місцевим господарським судом провадження у справі в цій частині вимог у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Колегія суддів зауважує на тому, що норма частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України застосовується як підстава для відшкодування судових витрат лише в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 199/9188/16-ц.

Отже, у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати, пов`язані з розглядом справи, і це право закріплено в частині третій статті 130 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, що розгляд немайнової вимоги закінчився закриттям провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від цієї позовної вимоги з підстави її виконання відповідачем, суд першої інстанції за таких обставин правильно застосував статтю 130 Господарського процесуального кодексу України «Розподіл судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду».

Доводи скаржника про те, що відмова позивача від частини позову є результатом самостійного перегляду відповідачем позиції позивача для усунення наявного конфлікту не спростовують правильності висновків суду про застосування норм частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України при розгляді клопотання позивача про розподіл судових витрат за результатами розгляду немайнової вимоги.

При цьому посилання відповідача у апеляційній скарзі на частину п`яту статті 130 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів відхиляє, оскільки вказана норма передбачає, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Тобто ця норма надає лише відповідачеві право вимагати компенсації понесених у справі витрат та виключно у випадку необґрунтованості дій позивача. Натомість права позивача на заявлення вимог про компенсацію здійснених ним судових витрат у цьому випадку ця норма не передбачає і у даному випадку не підлягає застосуванню.

З урахуванням викладеного та з огляду на те, що позивач відмовився від позову в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном у зв`язку з виконанням відповідачем вказаних вимог після прийняття судом позовної заяви у даній справі до розгляду, суд першої інстанції, враховуючи повернення позивачу 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову за вимогу немайнового характеру, дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що сплачений позивачем судовий збір в іншій частині 50% за подання позовної заяви немайнового характеру, підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень другого речення частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно вимоги про покладення на відповідача 7500,00 грн, що становить половину (50%) понесених витрат на професійну правничу (правову) допомогу за подання позову, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною шостою статті 130 Господарського процесуального кодексу України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У поданому клопотанні про стягнення судових витрат позивач зазначив, що докази понесення таких витрат знаходяться у матеріалах справи, зокрема, витрати на правову допомогу оплачені за платіжними інструкціями №9455 від 02.10.2024 та №9663 від 15.11.2024. Під час підготовчого засідання 07.04.2025 представник позивача повідомив, що про розмір судових витрат зазначено та надано платіжні доручення і розрахунки, також повідомив, що після розгляду справи будуть надані акти виконаних робіт, а в позовній заяві було зазначено попередній розрахунок судових витрат.

Також під час розгляду справи в судовому засіданні 03.07.2025 представником позивача було повідомлено про те, що акти виконаних робіт щодо правничої допомоги будуть подані до суду позивачем після ухвалення рішення.

З огляду на вищевикладене, під час ухвалення 30.07.2025 господарським судом першої інстанції рішення у даній справі питання стосовно розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалось.

01.08.2025 від представника позивача адвоката Фігеля С.І. до господарського суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшла заява про долучення доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, яку сплатив позивач (вх. №11255/25), до якої надано копію акту здачі-прийняття виконаних робіт №8 від 30.07.2025 до договору №ЮО-566 від 05.01.2024 на суму 15000,00 грн, які були сплачені позивачем за платіжними інструкціями №9455 від 02.10.2024 та №9663 від 15.11.2024.

Враховуючи вищенаведене, а також повідомлення з боку позивача про надання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу після ухвалення рішення, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що наявні підстави для постановлення додаткової ухвали щодо розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном через відмову від вказаної частини вимог.

Відповідно до частини першої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема, на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. Відсутність документального підтвердження факту понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.

Із наданих позивачем документів вбачається, що 05.01.2024 між адвокатом Фігелем С.І. (адвокатом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» (клієнтом) укладено договір №ЮО-566 про надання правової допомоги від 05.01.2024 (надалі договір), відповідно до умов пункту 1.1. якого предметом цього договору є надання адвокатом правової допомоги клієнту, а саме, здійснення захисту прав та представництво інтересів клієнта в усіх державних органах та установах, недержавних організаціях усіх видів власності, а також в судах усіх юрисдикцій, в тому числі, на стадії апеляційного і касаційного провадження.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що згідно з досягнутою сторонами домовленістю адвокат зобов`язується здійснити захист прав, свобод і законних інтересів клієнта, зокрема: представництво його інтересів в усіх судах України (судах першої інстанції, апеляційних та касаційних інстанцій), органах МВС України та в усіх органах прокуратури; в державних органах і установах, недержавних організаціях, підприємствах усіх видів власності; перед фізичними та юридичними особами, а також не юридичними особами.

Відповідно до пункту 2.5.3. договору клієнт зобов`язується оплатити гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання згідно з рахунками та актами виконаних робіт, підписаними клієнтом та адвокатом.

Згідно із пунктом 3.1. договору для виконання умов цього договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» (клієнт) надає адвокату Фігелю С.І. право здійснювати захист його прав, свобод і законних інтересів та представництво його інтересів в усіх державних і недержавних установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі і в органах державної влади та управління, зокрема, в слідчих органах МВС України (в тому числі під час досудового слідства), а також бути представником клієнта в судах всіх інстанцій при розгляді цивільних, господарських, кримінальних та адміністративних справ, включаючи стадії апеляційного і касаційного провадження та виконання рішень, перегляду постанови, рішення, ухвали, розгляду постанови за нововиявленими та винятковими обставинами з усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, свідку, третій особі, скаржнику, потерпілому, стягувану, боржнику, заявнику, зацікавленій особі, за виключенням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій, які згідно з чинним законодавством клієнт має виконувати лише особисто.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками сторін.

В подальшому, на виконання умов договору адвокатом сформовано рахунок №7 від 02.10.2024 на суму 10000,00 грн та рахунок №9 від 14.11.2024 на суму 5000,00 грн.

Вказані рахунки були сплачені позивачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями №9455 від 02.10.2024 на суму 10000,00 грн та №9663 від 15.11.2024 на суму 5000,00 грн.

30.07.2025 між адвокатом Фігелем С.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» складено та підписано акт №8 здачі-приймання виконання робіт за договором про надання правової допомоги №ЮО-566 від 05.01.2024, відповідно до якого адвокатом було в повному обсязі виконано роботи по рахунках №7 від 02.10.2024 та №9 від 14.11.2024 до договору про надання правової допомоги №ЮО-566 від 05.01.2024, а саме: надання клієнту правової (правничої) допомоги у Господарському суді Миколаївської області у справі №915/1235/24 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та стягнення збитків, зокрема: складання позовної заяви та інших документів у межах відповідної справи, подання позову, додаткових пояснень, представництво клієнта у судових засіданнях на загальну вартість 15000,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечував проти поданої позивачем заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, не просив суд зменшити стягнення таких витрат, не обґрунтовував їх не співмірність тощо.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що визначений позивачем розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд даної справи в суді в сумі 15000,00 грн, який є фіксованим, відповідає критеріям пропорційності, розумності та справедливості, протилежного відповідачем не доведено.

Водночас враховуючи приписи частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України та те, що відмова позивача від частини позовних вимог про усунення перешкод обумовлена виконанням відповідачем цієї вимоги, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача 50% витрат на правову допомогу у розмірі 7500,00 грн.

Колегія суддів при апеляційному перегляді додаткової ухвали суду першої інстанції не виявила у діях суду порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до ухвалення судом незаконного рішення.

Таким чином, звертаючись з апеляційною скаргою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Асгард» не спростувало наведених висновків суду першої інстанції та не довело неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови скасування прийнятого судового рішення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» залишити без задоволення, а оскаржувану додаткову ухвалу місцевого господарського суду - без змін за відсутності визначених процесуальним законом підстав для її скасування.

Стосовно судового збору за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» колегія суддів зазначає, що оскільки останнім оскаржувалася ухвала про розподіл витрат на правничу допомогу і при поданні апеляційної скарги на вказану ухвалу суду судовий збір не сплачувався скаржником з огляду на відсутність підстав для цього, відповідно, розподіл судового збору апеляційним судом за відповідною апеляційною скаргою не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 269-271, 276, 281-284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард» залишити без задоволення.

Додаткову ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 у справі №915/1235/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повну постанову складено 16.02.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя І.Г. Філінюк