УХВАЛА

18 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 917/171/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт",

на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.08.2025 та

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2025

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райземінвест-2017",

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" (далі - позивач, скаржник, ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт") звернулося до суду з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райземінвест-2017" (далі - відповідач, ТОВ "Райземінвест-2017") про стягнення 263 267,94 грн безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.10.2015 між ОСОБА_1 (орендодавцем) - власником земельної ділянки загальною площею 2,8518 га, кадастровий номер :00:003:0244, розташованої на території Криворудської сільської ради Семенівського району (наразі Кременчуцький район) Полтавської області, та ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" (орендарем) укладено договір оренди землі № КР2015/0204 зі строком дії до 31.12.2022 (зареєстровано в державному реєстрі 20.01.2016). Однак, до закінчення строку дії такого договору оренди землі позивачу стало відомо, що 09.10.2018 зареєстровано запис про припинення права його оренди на підставі угоди від 09.10.2018 про розірвання договору оренди землі, а користувачем вказаної земельної ділянки є ТОВ "Райземінвест-2017" згідно з договором оренди від 17.09.2018 (зареєстровано в державному реєстрі 10.10.2018).

ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" оскаржило до Хорольського районного суду Полтавської області правомірність укладення угоди від 09.10.2018 про розірвання договору оренди землі, державної реєстрації припинення права оренди землі з одночасним визнанням права оренди ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" та укладення договору оренди землі ТОВ "Райземінвест-2017".

Враховуючи те, що в судовому порядку (постановою Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 547/637/20 залишено в силі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 10.05.2022 у справі № 547/637/20) визнано недійсним договір оренди землі від 17.09.2018, укладений орендодавцем з ТОВ "Райземінвест-2017", на підставі якого воно з 10.10.2018 користувалось земельною ділянкою і отримувало відповідний дохід, позивач вважає, що з 11.10.2023 (дата набрання законної сили судовим рішенням) відпала законна підстава для користування ТОВ "Райземінвест-2017" земельною ділянкою з кадастровим номером :00:003:0244 починаючи з моменту його державної реєстрації (10.10.2018) і відповідач набув дохід від використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення за період 2021 та 2022 років без достатньої правової підстави.

ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" вважає, що втратило належне йому майно (дохід за користування земельною ділянкою) за наявності відновленого права оренди на підставі договору оренди.

Господарський суд Полтавської області рішенням від 19.08.2025, залишеним без змін Східним апеляційним господарським судом у постанові від 15.12.2025, відмовив у задоволенні позову.

Суди виходили, зокрема, з того, що посилання позивача на те, що обов`язок відповідача з повернення доходів від використання земельної ділянки виник з моменту державної реєстрації права оренди за ТОВ "Райземінвест-2017" (10.10.2018), є помилковим та не узгоджується з положеннями абзацу першого частини першої статті 1214 ЦК України з огляду на те, що у період з 22.09.2022 по 11.10.2023 була чинною постанова Полтавського апеляційного суду у справі № 547/637/20, якою у задоволенні позовних вимог ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" було відмовлено. Наявність чинного судового рішення, яким підтверджувалась правомірність укладення договору оренди з відповідачем, об`єктивно виключала можливість усвідомлення ТОВ "Райземінвест-2017" безпідставності користування спірною земельною ділянкою. Лише з ухваленням постанови Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 547/637/20, якою скасовано постанову суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції, відповідач дізнався або міг дізнатися про відсутність правової підстави для володіння спірною земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок з повернення доходів не міг виникнути у відповідача у 2021- 2022 роках, є правомірним та відповідає вимогам статей 1212- 1214 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вказала, що відсутність встановленого судом факту недобросовісності відповідача у спірний період та відсутність у нього обов`язку з повернення доходів за 2021- 2022 роки виключають можливість задоволення позовних вимог незалежно від обраного способу захисту.

ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.08.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2025, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Дослідивши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" (рік подання позовної заяви у справі № 917/171/24) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 встановлено у розмірі 3028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) є стягнення 263 267,94 грн. Зазначена сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року (302 800,00 грн).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише у визначених цим пунктом випадках.

У касаційній скарзі ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" як підставу для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначило, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Єдність судової практики також є складовою принципу правової визначеності.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний вимір свідчить про той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду на якісний критерій про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики, не наполягаючи на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Водночас наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, беруться до уваги такі чинники: 1) існування "глибоких та довгострокових розходжень" у відповідній судовій практиці національних судів; 2) наявність у національному законодавстві механізмів подолання таких розбіжностей; 3) фактичне запровадження механізмів подолання розбіжностей і, якщо так, то 4) ефективність таких механізмів.

З урахуванням вказаного колегія суддів зазначає, що аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним критеріям, оскільки не містять доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені доводи щодо оскарження судових рішень фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками господарських судів стосовно оцінки доказів і встановлених обставин у справі, при цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Стосовно "виняткового значення" справи для її учасника, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Водночас доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, спонукають до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд зазначає, що незгода з ухваленими рішеннями суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржниці внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь заявника є звичайним передбачуваним процесом.

ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" у касаційній скарзі також зазначає, що касаційний перегляд цієї справи становить значний суспільний інтерес для багатьох інших фізичних осіб - користувачів земельних ділянок в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на їх права та інтереси.

Верховний Суд зазначає, що використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Щодо твердження скаржника про можливість впливу ухваленого у справі судового рішення на права та інтереси "багатьох інших фізичних осіб - користувачів земельних ділянок" Суд зазначає, що судове рішення, постановлене за результатами вирішення спору у судовій справі, не ухвалюється щодо необмеженої кількості осіб, і відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і які надають повноваження Суду переглянути у касаційному порядку як "суду права" судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа № 914/1570/20, провадження № 12-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою запровадження переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Запровадження процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що запровадження таких процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.08.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2025, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 917/171/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт", на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.08.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський