УХВАЛА

м. Київ

23.02.2026Справа № 910/1811/26
Господарський суд міста Києва у складі судді Карабань Я.А., розглянувши

заяву Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви

про забезпечення позову

у справі № 910/1811/26

за позовом Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви

до 1) Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра», 2) Міністерства культури України

про усунення перешкод у користуванні майном

Без виклику представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра /Чоловічий Монастир/ Української Православної Церкви (надалі - позивач) звернулася до 1) Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» (надалі - відповідач-1), 2) Міністерства культури України (надалі - відповідач-2), в якому просить суд:

- усунути перешкоди позивачу у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви у Ближніх печерах, що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- усунути перешкоди позивачу у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у Дальніх печерах, що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91.

Разом з позовом, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме:

- заборонити державній установі Національному заповіднику «Києво-Печерська лавра» та Міністерству культури України укладати будь-які правочини з органами, установами та організаціями незалежно від форми власності (окрім як зі Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічим монастирем/ Української Православної Церкви, ) щодо передачі в оренду, користування чи будь-якого іншого розпорядження Ближніми печерами Києво- Печерської лаври (корпус № 90), а також надавати дозволи будь-яким органам, установам та організаціям незалежно від форми власності (окрім як Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічому монастирю/ Української Православної Церкви, ) на здійснення богослужінь або релігійних обрядів у Ближніх печерах , що за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), які перебувають у законному користуванні зазначеної релігійної організації;

- заборонити державній установі Національному заповіднику «Києво-Печерська лавра» та Міністерству культури України укладати будь-які правочини з органами, установами та організаціями незалежно від форми власності (окрім як зі Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічим монастирем/ Української Православної Церкви, ) щодо передачі в оренду, користування чи будь-якого іншого розпорядження Дальніми печерами Києво- Печерської лаври (корпус № 91), а також надавати дозволи будь-яким органам, установам та організаціям незалежно від форми власності (окрім як Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічому монастирю/ Української Православної Церкви, ) на здійснення богослужінь або релігійних обрядів у Дальніх печерах, що за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91, які перебувають у законному користуванні зазначеної релігійної організації.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначає, що дії Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» (відповідача-1), спрямовані на обмеження доступу законного користувача до об`єктів користування та допуск третіх осіб, створюють реальну загрозу втрати можливості використання майна за його цільовим призначенням та порушують баланс інтересів сторін до вирішення спору по суті. Також вказує, що у разі передачі корпусів № 90 та № 91 у користування третім особам відбудеться істотна зміна фактичного та правового статусу спірного майна, що ускладнить або зробить неможливим виконання майбутнього судового рішення у цій справі, спричинить виникнення нових правовідносин та потенційних судових спорів, а також призведе до подальшого поглиблення порушення прав позивача як законного користувача майна. За таких умов існує реальна та безпосередня загроза порушення принципу правової визначеності та ефективного судового захисту.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд приходить до висновку про таке.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Виходячи з положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, ймовірності ускладнення чи не поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст.73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; імовірності ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту (поновлення) прав та інтересів позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи унеможливити виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру та немайнового характеру, в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Суд зазначає, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.01.2020 по справі № 915/1912/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено правову позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

Згідно зі ст. 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України саме заявник має довести обставини, з якими закон пов`язує необхідність застосування заходів забезпечення позову, шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів. При вирішенні питання про забезпечення позову суд оцінює, зокрема, обґрунтованість заяви, зв`язок заявленого заходу з предметом позову, співмірність заходів заявленим вимогам, баланс інтересів сторін та третіх осіб, а також неприпустимість підміни розгляду спору по суті процедурою забезпечення.

Як убачається з прохальної частини заяви, заявник просить застосувати заборони, адресовані Національному заповіднику «Києво-Печерська лавра» та Міністерству культури України, а саме: заборонити укладати будь-які правочини з будь-якими органами, установами та організаціями (окрім заявника) щодо передачі в оренду, користування або іншого розпорядження Ближніми та Дальніми печерами; а також заборонити надавати дозволи будь-яким суб`єктам на здійснення богослужінь чи релігійних обрядів у зазначених об`єктах. Обґрунтовуючи заяву, заявник посилається, зокрема, на те, що спірні об`єкти нібито перебувають у «законному користуванні» відповідної релігійної організації та існує потреба зберегти існуючий порядок користування до вирішення спору по суті.

Суд зазначає, що під час розгляду заяви про забезпечення позову суд не встановлює та не підтверджує наперед юридично значущі факти, які становлять предмет доказування та правової оцінки під час розгляду справи по суті, зокрема факт наявності, обсягу чи правомірності користування спірними об`єктами. Посилання заявника на «законність користування» не може бути покладене в основу застосування забезпечення позову як встановлений судом факт, оскільки це означало б попереднє вирішення спору та формування тимчасового правового режиму, який має встановлюватися виключно за результатами розгляду позову по суті.

За своїм змістом заявлені заборони спрямовані на те, щоб закріпити за заявником виключний режим фактичного користування спірними об`єктами та унеможливити будь-які дії відповідачів щодо зміни порядку користування, допуску інших суб`єктів, передачі в користування/оренду або надання дозволів. Тобто заявник фактично прагне досягти правового результату, який відповідає задоволенню (повністю або у ключовій частині) майбутніх/заявлених позовних вимог, шляхом консервації статус-кво і легітимації «законності користування» на час розгляду справи. Такий спосіб застосування забезпечення позову суперечить його природі та процесуальному призначенню, оскільки забезпечення позову не може підміняти собою рішення суду по суті та не допускає досягнення ефекту попереднього вирішення спору.

Окрім того, суд враховує, що заявлені заходи сформульовані надмірно широко та невизначено: заборона «будь-яких правочинів» із «будь-якими органами, установами та організаціями», заборона «надавати дозволи» невизначеному колу осіб, по суті, створює загально-заборонний режим та блокує реалізацію управлінських та господарських повноважень державних суб`єктів щодо державного майна. Такий обсяг обмежень виходить за межі точкового забезпечення, не є співмірним із заявленою метою, може зачіпати права та інтереси невизначеного кола осіб і публічний інтерес, а відтак порушує вимогу балансу інтересів (з урахуванням засад господарського судочинства та принципу змагальності).

При цьому заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду або ефективний захист/поновлення права. Доводи заяви здебільшого зводяться до загальних припущень про можливість вчинення відповідачами у майбутньому певних дій (укладення правочинів, надання дозволів, зміна порядку користування), без конкретизації реальних, безпосередніх та документально підтверджених намірів/процедур, які перебувають на стадії вчинення, та без обґрунтування того, чому такі дії унеможливлять виконання рішення або ефективний захист у разі задоволення позову.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що заявником не доведено наявності підстав, визначених ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, а заявлені заходи за своїм змістом спрямовані на попереднє вирішення спору, що порушить вимоги ч. 11 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України та є надмірними й неспівмірними, у зв`язку з чим у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою в задоволенні заяви, сплачена позивачем сума судового збору за її подання покладається на позивача та йому не відшкодовується.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви про забезпечення позову відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

Суддя Я.А.Карабань