ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3264/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю представників:

від прокуратури Маркевич А.М.,

від Міністерства оброни України Дідух С.П.,

від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса Ковальчук Р.М.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" Швець К.О., Томашевський Р.М.,

розглянувши апеляційну скаргу заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону

на рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024, прийняте суддею Рогою Н.В., м. Одеса, повний текст складено 30.12.2024,

у справі №916/3264/24

за позовом: керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оброни України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії"

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 17 315 020,50 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 р. керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оброни України та Одеського квартирно-експлуатаційного управління (на теперішній час Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії", в якому просив визнати недійсними додаткові угоди №1 від 27.07.2021, №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021, №9 від 28.12.2021 та №10 від 12.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси, а також стягнути з відповідача на користь Одеського квартирно-експлуатаційного управління грошові кошти у розмірі 17315020,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваними додатковими угодами до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021 незаконно, тобто за відсутності належного документального підтвердження коливання ціни товару на ринку, збільшено ціну вказаного договору, укладеного в межах процедури проведення державних закупівель, та, як наслідок, зменшено обсяг товару, який підлягав поставці на підставі останнього.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 25.07.2024 відкрито провадження у справі №916/3264/24.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 (суддя Рога Н.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що права та охоронювані інтереси Одеського квартирно-експлуатаційного управління у даному випадку не порушено, адже, як сторона за договором про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021, останнє лише отримало державні кошти на придбання електричної енергії та придбало її для забезпечення потреб своїх електроустановок згідно з точками комерційного обліку, у той час як розпорядником державних коштів є Міністерство оборони України, яке здійснює функції контролю за виділеними коштами та їх перерозподілом, у зв`язку з чим саме вказаному міністерству мають бути повернуті кошти, у випадку встановлення факту їх безпідставного отримання відповідачем. З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову внаслідок звернення прокурора з позовом в інтересах неналежного позивача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, заступник керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що Міністерство оброни України та Одеське квартирно-експлуатаційного управління (на теперішній час Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса) є належними позивачами у спірних правовідносинах і прокурором дотримано процедуру звернення до суду в інтересах держави в особі вищенаведених позивачів, беручи до уваги незаконність збільшення ціни договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021, укладеного в межах процедури проведення державних закупівель, з одночасним зменшенням обсяг товару, який підлягав поставці на підставі останнього.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 17.02.2025 у справі №916/3264/24 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 04.03.2025.

28.02.2025 до суду апеляційної інстанції від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 28.02.2025 (вх.№308/25/Д2 від 28.02.2025), в якому останній просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що наданими прокурором доказами підтверджено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави в особі Міністерства оброни України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса у спірних правовідносинах, а також неправомірність укладення оспорюваних додаткових угод з перевищенням максимального ліміту щодо зміни ціни у розмірі 10%, встановленого пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з чим внаслідок укладення таких угод ціну за одиницю товару загалом збільшено на 86%.

03.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Міністерства оброни України на апеляційну скаргу б/н від 02.03.2025 (вх.№308/25/Д3 від 03.03.2025), в якому вказаний позивач просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. У даному відзиві зазначено про те, що прокурором обґрунтовано подано позов у цій справі в інтересах держави в особі Міністерства оброни України (контролюючий орган) та Одеського квартирно-експлуатаційного управління (розпорядник бюджетних коштів), а також про те, що оспорювані додаткові угоди до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021 суперечать нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

04.03.2025 до апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 04.03.2025 (вх.№308/25/Д4 від 04.03.2025), в якому відповідач просить апеляційну скаргу заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 без змін. Зокрема, відповідач стверджує про те, що Одеське квартирно-експлуатаційного управління (на теперішній час Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса) не є органом державної влади чи суб`єктом владних повноважень, який здійснює державно-владні функції, що свідчить про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі вказаного відділу у даній справі, при цьому, враховуючи необґрунтованість позовної вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" одержаних бюджетних коштів на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса, визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021 є неефективним способом захисту, оскільки задоволення вимог про визнання недійсними додаткових угод без задоволення вимоги про стягнення безпідставно одержаних коштів не призведе до поновлення порушених прав, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 змінено найменування позивача у справі №916/3264/24 з Одеського квартирно-експлуатаційного управління на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, а також призначено дану справу до розгляду на 16.04.2025 об 11:00.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 вирішено розглянути заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та оголошено у судовому засіданні перерву до 10:00 год 21.05.2025.

20.05.2025 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" надійшло клопотання б/н від 20.05.2025 (вх.№2141/25 від 20.05.2025), в якому відповідач просив зупинити провадження у справі №916/3264/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №920/19/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" б/н від 20.05.2025 (вх.№2141/25 від 20.05.2025); зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №920/19/24.

Здійснивши опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, колегія суддів встановила, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетичне партнерство" залишено без задоволення; постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у справі №920/19/24 залишено без змін. Дану постанову суду касаційної інстанції було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 та призначено дану справу до розгляду на 04.02.2026 о 10:00.

Між тим, з огляду на оголошення повітряної тривоги, судове засідання у справі №916/3264/24, призначене на 04.02.2026 о 10:00, не відбулося, про що складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 призначено справу №916/3264/24 до розгляду на 18.02.2026 об 11:15.

У судовому засіданні 18.02.2026 прокурор підтримав апеляційну скаргу; представники Міністерства оброни України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса просили її задовольнити; представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" висловили заперечення проти її задоволення.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеса було проведено відкриті торги щодо закупівлі 24669603 кВт*год електричної енергії (ДК 021:2015:09310000-5 "Електрична енергія") з терміном постачання до 31.12.2021 (ідентифікатор закупівлі №UА-2021-03-29-007180-b).

За результатами проведення електронного аукціону переможцем процедури відкритих торгів визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" з ціновою пропозицією у розмірі 56000000 грн (з ПДВ).

05.04.2021 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеса ("Споживач") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" ("Постачальник") укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №37 (далі договір №37 від 05.04.2021), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого цей договір про постачання електричної енергії споживачу є публічним договором, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції Споживачу Постачальником електричної енергії та укладається сторонами з урахуванням Цивільного кодексу України. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 (далі ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.

Відповідно до пункту 2.1 договору №37 від 05.04.2021 за цим договором Постачальник продає електричну енергію (активну) за кодом СОV за ДК 021:2015-09310000-5- Електрична енергія (електрична енергія) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, підключених до електричних мереж у точках приєднання згідно з переліком (додаток №3), а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 3.3 договору №37 від 05.04.2021 передбачено, що Постачальник за цим договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору.

Згідно з пунктами 5.1-5.3 договору №37 від 05.04.2021 Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначені відповідно до наступного механізму: на момент підписання договору ціна (тариф) на постачання електричної енергії дорівнює ціні, з якою Постачальник переміг на торгах. В подальшому ціна (тариф) на постачання електричної енергії може змінюватися виключно за згодою сторін. Сторона, яка має бажання змінити ціну (тариф) постачання електричної енергії, зобов`язана направити другій стороні мотивовану письмову пропозицію. Сторона не має права відмовитися від виконання договору через незгоду другої сторони зі зміною ціни (тарифу), якщо їй не направлялась мотивована пропозиція або мотивація була безпідставною. Загальна вартість цього договору на момент його укладення становить 56000000 грн, у т.ч. ПДВ 9333333,33 грн. Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається у комерційній пропозиції Постачальника. Інформація про діючу ціну електричної енергії має бути розміщена на офіційному веб-сайті Постачальника не пізніше ніж за 20 днів до початку її застосування із зазначенням порядку її формування.

Цей договір укладається на строк, зазначений у комерційній пропозиції, яку обрав Споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) Споживачем заяви-приєднання, яка є додатком №1 до цього договору, та сплаченого рахунку (квитанції) Постачальника (пункт 12.1 договору №37 від 05.04.2021).

У пункті 13.7 договору №37 від 05.04.2021 визначено, що у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, Постачальник має право письмово звернутись до Споживача з відповідною пропозицією, при цьому така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ (або документи), що підтверджує збільшення середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару в тих межах/розмірах, на які Постачальник пропонує змінити ціну товару. Документ (або документи), що підтверджує збільшення ціни товару, повинен містити дані щодо середньоринкової ціни (діапазону ціни тощо) за одиницю товару на день укладення цього договору (допускається надання документального підтвердження щодо середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару в діапазоні з моменту укладання договору до надання пропозиції Постачальником) та середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару на момент письмового звернення Постачальника щодо збільшення ціни і повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки/інформації (в оригіналі або нотаріально засвідченій копії), виданої Торгово-промисловою палатою України, або регіональною торгово-промисловою палатою, або органами державної статистики. У випадку прийняття рішення Споживачем щодо внесення змін до цього договору шляхом укладання додаткової угоди стосовно зміни ціни у вказаній частині до розрахунку ціни за одиницю товару приймається ціна за одиницю товару, що визначена сторонами у момент укладення цього договору (з урахуванням внесених раніше змін до цього договору та якщо такі обставини мали місце). При цьому, ціна за одиницю товару може бути збільшена на відсоток коливання ціни на ринку такого товару, але не більше ніж 10%. Наступне підвищення ціни можливе лише за результатами коливання ціни на ринку з моменту укладання останньої додаткової угоди на підвищення ціни за одиницю товару. У будь-якому випадку підвищення ціни за одиницю товару здійснюється з урахуванням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Додатком №1 до договору №37 від 05.04.2021 є заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу.

Додатком №2 до договору №37 від 05.04.2021 виступає комерційна пропозиція, в якій вказано, що загальний обсяг постачання електричної енергії становить 24669603 кВт*год, а договір діє до 31.12.2021 і може бути пролонгований на 20% від його суми на початок 2022 року.

В подальшому між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" укладено низку додаткових угод до договору №37 від 05.04.2021, а саме:

-додаткову угоду №1 від 27.07.2021, якою з посиланням на підвищення ринкової ціни на електричну енергію збільшено ціну на електричну енергію з 01.07.2021 до 2,428536 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшено загальний обсяг електричної енергії за договором до 23565493,4862 кВт*год;

-додаткову угоду №2 від 18.08.2021, в якій з посиланням на зміну середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 05.04.2021 та 16.07.2021, та порівняння між вказаними періодами з 1330,20 грн без ПДВ до 1736,07 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується ціновою довідкою №1751-1/21 від 02.08.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 6,50%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію з 01.08.2021 до 2,56 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 22849830,1992 кВт*год;

-додаткову угоду №3 від 20.08.2021, якою у зв`язку із внесенням змін до постанови НКРЕКП №766 від 08.04.2020 постановою НКРЕКП №1227 від 30.07.2021 та зміною середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 05.04.2021 та 05.08.2021 та порівняння між вказаними періодами з 1330,20 грн без ПДВ до 1988,79 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується ціновою довідкою №1812-1/21 від 06.08.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 49,51%, передбачено збільшення ціни на електричну енергію з 06.08.2021 до 2,78 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 21811520,7158 кВт*год;

-додаткову угоду №4 від 01.09.2021, в якій з посиланням на внесення змін до постанови НКРЕКП №766 від 08.04.2020 постановою НКРЕКП №1227 від 30.07.2021 та зміну середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 05.04.2021 та 27.08.2021 та порівняння між вказаними періодами з 1330,20 грн без ПДВ до 2183,12 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується ціновою довідкою №2018/21 від 27.08.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 64,12%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію з 31.08.2021 до 3,008 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 21004868,6376 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни набувають чинності з 31.08.2021 та діють до 31.12.2021, а у частині оплати до повного виконання фінансових зобов`язань;

-додаткову угоду №5 від 24.09.2021, якою у зв`язку зі зміною середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 02.09.2021-04.09.2021 та 07.09.2021-09.09.2021 та порівняння між вказаними періодами з 2158,84 грн без ПДВ до 2288,55 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується цновою довідкою №2178/21 від 13.09.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 10,63%, передбачено збільшення ціни на електричну енергію з 23.09.2021 до 3,26 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 20341633,653 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни набувають чинності з 01.09.2021 та діють до 31.12.2021, а у частині оплати до повного виконання фінансових зобов`язань;

-додаткову угоду №6 від 11.10.2021, в якій з посиланням на зміну середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 05.04.2021 та 23.09.2021 та порівняння між вказаними періодами з 1330,20 грн без ПДВ до 2805,51 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується ціновою довідкою №2425/21 від 05.10.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 110,91%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію з 01.10.2021 до 3,56 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 19750062,839 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни набувають чинності з 01.10.2021 та діють до 31.12.2021, а у частині оплати до повного виконання фінансових зобов`язань;

-додаткову угоду №7 від 16.11.2021, якою у зв`язку зі зміною середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 05.04.2021 та 29.10.2021 та порівняння між вказаними періодами з 1330,20 грн без ПДВ до 3108,73 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується ціновою довідкою №2757/21 від 01.11.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 133,70%, передбачено збільшення ціни на електричну енергію з 01.11.2021 до 3,88 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 19481444,46134 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни набувають чинності з 01.11.2021 та діють до 31.12.2021, а у частині оплати до повного виконання фінансових зобов`язань;

-додаткову угоду №8 від 23.11.2021, в якій з посиланням на зміну середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у бік збільшення, яка склалася з 05.04.2021 та 08.11.2021 та порівняння між вказаними періодами з 1330,20 грн без ПДВ до 3440,19 грн без ПДВ за 1 МВт*год, що підтверджується ціновою довідкою №2845/21 від 10.11.2021, яка видана Харківською торгово-промисловою палатою Торгово-промислової палати України і відповідно до якої середньозважена ціна на РДН на закупівлю електричної енергії зросла на 158,62%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію з 10.11.2021 до 4,23 грн (з ПДВ) за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 19282784,22 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни набувають чинності з 10.11.2021 та діють до 31.12.2021, а у частині оплати до повного виконання фінансових зобов`язань;

-додаткову угоду №9 від 28.12.2021, якою на підставі частини шостої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" продовжено дію договору про закупівлю на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року (до 30.01.2022) в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної у початковому договорі, викладено пункт 13.1 договору у новій редакції, відповідно до якої договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на це представниками сторін і діє до 30.01.2022 включно, а в частині розрахунків до повного їх виконання. Поряд з цим, у цій додатковій угоді вказано, що загальна вартість електричної енергії, що буде закуплена у період з 01.01.2022 по 30.01.2022, визначається окремою додатковою угодою між сторонами та не може перевищувати 20% суми договору, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку, а також те, що конкретний обсяг електричної енергії, що буде закуплена у період з 01.01.2022 по 30.01.2022, визначається окремою додатковою угодою між сторонами після підтвердження кошторису (тимчасового кошторису), у той час як всі інші погодження договору, які не зачеплені цією додатковою угодою, залишаються без змін та сторони підтверджують за ними свої зобов`язання;

-додаткову угоду №10 від 12.01.2022, якою передбачено, що сума договору з 01.01.2022 до 30.01.2022 включно становить 11200000 грн, у т.ч. ПДВ 1866666,67 грн, а кількість електричної енергії з 01.01.2022 до 30.01.2022 включно зазначено в обсязі 2647754,1372 кВт*год.

На виконання договору №37 від 05.04.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" поставило Квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеса електричну енергію у загальній кількості 20975762,52 кВт*год, що підтверджується низкою підписаних без зауважень актів приймання-передачі, зокрема:

-№640 від 17.05.2021, згідно з яким у квітні місяці 2021 року поставлено 3448378 кВт*год електричної енергії на загальну суму 7827818,23 грн;

-№916 від 08.06.2021, відповідно до якого у травні місяці 2021 року поставлено 2456390 кВт.*год електричної енергії на загальну суму 5576005,42 грн;

-№1188 від 21.07.2021, згідно з яким у червні місяці 2021 року поставлено 1851510 кВт*год електричної енергії на загальну суму 4202927,80 грн;

-№1423 від 05.08.2021, відповідно до якого у липні місяці 2021 року поставлено 1873096 кВт*год електричної енергії на загальну суму 4548881,08 грн;

-№1681 від 08.09.2021, згідно з яким у серпні місяці 2021 року поставлено 1795550 кВт*год електричної енергії на загальну суму 5027894,40 грн;

-№1960 від 12.10.2021, відповідно до якого у липні місяці 2021 року поставлено 1896736 кВт*год електричної енергії на загальну суму 5866960,75 грн;

-№2214 від 09.11.2021, згідно з яким у жовтні місяці 2021 року поставлено 3171405 кВт*год електричної енергії на загальну суму 11290201,80 грн;

-№2453 від 19.11.2021, відповідно до якого у першій частині листопада місяця 2021 року поставлено 875430,87375 кВт*год електричної енергії на загальну суму 3703072,59 грн;

-№2477 від 08.12.2021, згідно з яким з 01.11.2021 по 09.11.2021 та з 10.11.2021 по 30.11.2021 поставлено 1959512,51063 кВт*год електричної енергії на загальну суму 7956237,93 грн;

-№2483 від 12.01.2022, відповідно до якого у першій частині січня місяця 2022 року поставлено 696051,615 кВт*год електричної енергії на загальну суму 2944298,33 грн;

-№2903 від 12.01.2022, згідно з яким у першій частині січня 2022 року поставлено 951702,522 кВт*год електричної енергії на загальну суму 8255701,67 грн.

Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеса здійснено оплату вартості поставленої електричної енергії на загальну суму 67200000 грн, про що свідчить низка платіжних доручень (№463 від 17.05.2021 на суму 2069553,43 грн, №600 від 07.06.2021 на суму 169662,88 грн, №526 від 26.05.2021 на суму 432929,92 грн, №528 від 26.05.2021 на суму 5155672 грн, №615 від 08.06.2021 на суму 5576005,42 грн, №867 від 21.07.2021 на суму 1089386,74 грн, №868 від 22.07.2021 на суму 279859,96 грн, №921 від 04.08.2021 на суму 2833681,10 грн, №1148 від 07.09.2021 на суму 849218,38 грн, №1114 від 01.09.2021 на суму 195167,43 грн, №1019 від 18.08.2021 на суму 213176,37 грн, №936 від 05.08.2021 на суму 3291318,90 грн, №1171 від 08.09.2021 на суму 2000000 грн, №1364 від 11.10.2021 на суму 3027894,40 грн, №1377 від 12.10.2021 на суму 4093767,49 грн, №1444 від 18.10.2021 на суму 1773193,26 грн, №1686 від 16.11.2021 на суму 8049430,69 грн, №1632 від 09.11.2021 на суму 3240771,11 грн, №1742 від 19.11.2021 на суму 3703072,59 грн, №1900 від 08.12.2021 на суму 7956237,93 грн, №24 від 18.01.2022 на суму 2944298,33 грн, №25 від 18.01.2022 на суму 8255701,67 грн).

За результатами опрацювання запиту Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону №39-5-6-3800ВИХ-24 від 04.06.2024 Акціонерним товариством "Оператор ринку" було надано відповідь №03-31/946 від 06.06.2024 з інформацією щодо середньозважених цін купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" (РДН) у торговій зоні "ОЕС України" за 05.04.2021 та за 27.07.2021, відсотку коливання середньозваженої ціни між зазначеними датами, подобових середньозважених цін купівлі-продажу електричної енергії на РДН в торговій зоні "ОЕС України" за період з 05.04.2021 по 27.07.2021, а також відсотку їх коливання за кожну добу у порівнянні з попередньою добою. З додатку до зазначеного листа вбачається зміна середньозваженої ціни купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" в торговій зоні "ОЕС України" за 05.04.2021 та за 27.07.2021 на 28,26%.

Листом №39-5-6-3594ВИХ-24 від 27.05.2024 Одеська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону повідомила Міністерство оборони України та Одеське квартирно-експлуатаційне управління про виявлені порушення чинного законодавства, допущені при укладенні додаткових угод до договору №37 від 05.04.2021; наявність підстав для вжиття заходів щодо захисту інтересів держави, у тому числі шляхом пред`явлення позову, а також необхідність у найкоротший строк надати відповідь на цей лист з підтверджуючими документами та інформацією про вжиті заходи або причини їх невжиття.

У відповіді Одеського квартирно-експлуатаційного управління №2919 від 17.06.2024, наданій на вищенаведене звернення прокуратури, вказано про те, що у зв`язку зі стрімкою зміною ціни електроенергії на ринку у 2021 року останнє закуповувало її по більшим цінам, які неможливо було передбачити на момент укладання договору, при цьому під час закупівлі електроенергії у Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" не було допущено істотних порушень законодавства, які б завдали державному бюджету збитків, у зв`язку з чим жодні заходи захисту інтересів держави управлінням не вживалися.

В подальшому в адресованому позивачам повідомленні №39-5-6-4565ВИХ-24 від 28.06.2024 керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначив про підготовку та намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оброни України та Одеського квартирно-експлуатаційного управління до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення грошових коштів.

Центральне управління інженерно-інфраструктурного забезпечення командування сил логістики Збройних Сил України Міністерства оборони України за результатами опрацювання вищенаведеного повідомлення Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону листом №2459/4691 від 10.07.2024 сповістило прокуратуру про встановлення обставин отримання Одеським квартирно-експлуатаційним управлінням меншого обсягу електричної енергії, ніж узгоджено при укладенні договору №37 від 05.04.2021, та необхідності сприяння останньому щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" грошових коштів у відповідному судовому провадженні.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсними додаткових угод №1 від 27.07.2021, №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021, №9 від 28.12.2021 та №10 від 12.01.2022 до договору №37 від 05.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" та Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси, а також про стягнення з відповідача на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса безпідставно сплачених коштів у розмірі 17315020,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на звернення прокурора з позовом у даній справі в інтересах неналежного позивача.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").

Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції").

Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").

Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).

Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.

Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.

У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень закону (постанова Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №924/524/24).

Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, постанови Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №923/449/18, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 25.06.2024 у справі №918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на принципах ефективності та результативності при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

За положеннями частини першої, підпункту 3 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головний розпорядник бюджетних коштів: отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань.

Відповідно до абзаців 1, 4 статті 10 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Аналогічні повноваження Міністерства оборони України щодо матеріально-технічного забезпечення Збройних Сил України закріплені у Положенні про Міністерство оборони України", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014.

У статті 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що органи військового управління Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, Генеральний штаб Збройних Сил України, інші штаби, командування, управління, постійні чи тимчасово утворені органи у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, призначені для виконання функцій з управління, в межах їх компетенції, військами (силами), з`єднаннями, військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями, які належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

На підставі норм Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013, Міністерством оборони України делеговано органам квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України повноваження щодо реалізації державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення з метою підтримання військ (сил) у стані високої бойової та мобілізаційної готовності. Зокрема, основним завданням квартирно-експлуатаційного забезпечення є забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями. Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться, зокрема, територіальні квартирно-експлуатаційні управління та квартирно-експлуатаційні частини.

Відповідно до пунктів 1, 3 Положення "Про Одеське квартирно-експлуатаційне управління", затвердженого наказом командувача Сил логістики Збройних Сил України №174 від 29.05.2024, вказане управління (після зміни найменування Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса) є органом військового управління, який входить до складу Збройних Сил України, та створений з метою організації та виконання завдань з інженерно-інфраструктурного (квартирно-експлуатаційного) забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій (військових частин) Міністерства оборони України та Збройних Сил України, дислокованих у гарнізонах: Одеського, Березівського, Подільського, Роздільнянського районів Одеської області (зона відповідальності) у мирний час та на особливий період. Одним з основних завдань управління (відділу) виступає ведення претензійної та позовної роботи, представництво інтересів самого управління (відділу) та Міністерства оборони України в судах згідно з чинним законодавством.

Тобто Одеське квартирно-експлуатаційне управління (на теперішній час Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса), яке виступає стороною спірних додаткових угод, є суб`єктом владних повноважень, який належить до сфери управління Міністерства оборони України та здійснює покладені на нього управлінські функції на виконання делегованих повноважень у сфері реалізації державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення з метою підтримання військ (сил) у стані високої бойової та мобілізаційної готовності, а також є учасником бюджетного процесу та виконує функцію розпорядника бюджетних коштів, зокрема, шляхом проведення закупівлі електричної енергії за кошти державного бюджету України з метою забезпечення потреб держави, будучи зобов`язаним ефективно та раціонально використовувати дані кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави в оборонній і бюджетній сферах.

Відтак Міністерство оборони України (як головний розпорядник бюджетних коштів) та Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса (як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня) наділені повноваженнями як щодо забезпечення життєдіяльності Збройних Сил України, їх функціонування, постачання їм матеріальних та інших ресурсів, так і щодо управління бюджетними коштами, наданими на відповідні цілі, із забезпеченням їх ефективного та результативного використання.

З огляду на викладене, Міністерство оборони України, як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів у військових частинах Збройних Сил України є органом влади і головним розпорядником бюджетних коштів, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах, у той час як Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса знаходиться у підпорядкуванні структурних підрозділів зазначеного органу, виконує делеговані функції, виступає розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня і є стороною оспорюваних додаткових угод, яка може від свого імені придбати майнові права й нести обов`язки та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно із законодавством України, а відтак прокурор звернувся з позовом у даній справі в інтересах держави в особі належних позивачів.

Правомірність звернення прокурора до суду в інтересах держави одночасно в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу підтверджена Верховим Судом у постановах від 29.12.2022 у справі №463/1724/17 та від 29.01.2025 у справі №924/1014/23, що безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20 вказано що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема, тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Даний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 та від 05.07.2023 у справі №912/2797/21.

Позиція Верховного Суду щодо можливості звернення прокурора в інтересах держави в особі компетентного органу сторони правочину як позивача у справі висловлена, зокрема, в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, в якій Велика Палата Верховного Суду задовольнила позов прокурора в інтересах держави в особі замовника за договором про постачання електричної енергії до виконавця за цим договором про визнання недійсними додаткових угод до договору, укладеного за результатами проведення публічної закупівлі, та стягнення коштів. Відтак одна сторона правочину може бути позивачем у справах щодо визнання такого правочину недійсним, звертаючись із таким позовом до відповідача іншої сторони правочину.

Аналогічна позиція також відображена в постанові Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №916/185/23, яка релевантна до даної справи та ухвалена у подібних правовідносинах.

Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що ні Міністерство оборони України, ні Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, яких прокурор листом №39-5-6-3594ВИХ-24 від 27.05.2024 повідомив про невідповідність оспорюваних додаткових угод до договору №37 від 05.04.2021 вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", не зважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинили жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачами заходів реагування на виявлене порушення державних інтересів, натомість останні навпаки у відповідь на звернення прокурора повідомляли про невжиття ними жодних заходів для визнання вищенаведених додаткових угод недійсними та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів (зокрема, шляхом звернення до суду з відповідними позовами), та, більше того, про відсутність намірів самостійно вчиняти відповідні дії.

Проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, в той час як дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18.

З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентними органами позивачами протягом розумного строку після того, як їм достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останніх самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

В силу частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Дослідивши зміст договору №37 від 05.04.2021, колегія суддів зазначає про те, що сторонами останнього на момент підписання вказаного договору були погоджені всі істотні умови (предмет, ціна і строк) відповідно до вимог Цивільного кодексу України та приписів Закону України "Про публічні закупівлі", відтак зазначений договір став належною підставою виникнення господарського зобов`язання згідно зі статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частини перша-третя статті 632 Цивільного кодексу України).

У наведеному приписі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору, встановленої статтею 629 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що в умовах ринкової економіки ціна в договорі визначається попитом і пропозицією, конкуренцією та іншими економічними чинниками, відтак при укладенні договору та визначення його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватись, зокрема, враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів та послуг тощо.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2018 у справі №904/8354/16.

Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

В силу частин третьої, четвертої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки (частини перша, друга статті 334 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, зокрема, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

З системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". У цьому Законі в редакції до 19.04.2020 норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".

Отже, вказана норма Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції до 19.04.2020 не дозволяла зміну ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Зазначена норма була змінена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" №114-IX від 18.09.2019, яким Закон України "Про публічні закупівлі" було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

Таким чином, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме: не частіше ніж один раз на 90 днів.

Як вбачається з пояснювальної записки до проєкту Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу" коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати "ціновий демпінг" з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Описана вище можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісної конкуренції, зловживань та корупційних дій робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є очевидним порушенням принципів процедури закупівлі, встановлених преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, принципів добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, запобігання корупційним діям і зловживанням.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №913/308/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що загальне збільшення ціни за одиницю товару не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.

При цьому зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, у тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як зазначалося вище, 05.04.2021 за результатами проведеної процедури закупівлі між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" (як переможцем торгів) був укладений договір №37 щодо постачання з 05.04.2021 до 31.12.2021 електричної енергії загальним обсягом 24669603 кВт*год та загальною вартістю 56000000 грн з ПДВ за ціною 2,27 грн за 1 кВт*год.

На виконання вищенаведеного договору відповідач протягом періоду з 05.04.2021 по 27.07.2021 щоденно постачав, а Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса приймав та споживав електричну енергію, а 27.07.2021 сторони договору №37 від 05.04.2021 підписали додаткову угоду №1 до нього, якою змінили ціну електричної енергії, яка вже була продана зазначеному споживачу та спожита ним з 05.04.2021. Отже, товар, поставлений відповідачем до 27.07.2021, був не тільки прийнятий Квартирно-експлуатаційний відділом міста Одеса у власність, а й спожитий останнім.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до частини третьої статті 632 Цивільного кодексу України.

В подальшому сторонами договору №37 від 05.04.2021 було підписану низку інших додаткових угод до нього, а саме: №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021 та №10 від 12.01.2022, якими було змінено ціну електричної енергії в бік збільшення до 4,23 грн з ПДВ за 1 кВт*год та, відповідно, зменшено загальний обсяг до 19282784,22 кВт*год.

Таким чином, внаслідок укладення вищенаведених додаткових угод до договору №37 від 05.04.2021 загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії (за 1 кВт/год) становить 86% від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю.

З огляду на викладене, беручи до уваги імперативно встановлену чинним законодавством заборону на зміну ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару, а також визначену пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" неможливість збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №1 від 27.07.2021, №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021 та №10 від 12.01.2022 у зв`язку з тим, що вказані правочини суперечать наведеним вище нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

За таких обставин, додаткові угоди №1 від 27.07.2021, №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021 та №10 від 12.01.2022 до договору №37 від 05.04.2021 є недійсними та, як наслідок, не породжують правових наслідків.

Водночас колегія суддів зазначає про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди №9 від 28.12.2021, оскільки остання не змінює обсяг та вартість електричної енергії, а лише стосується внесення змін до пункту 13.1 договору №37 від 05.04.2021 щодо продовження строку його дії до 30.01.2022, що відповідає положенням частини шостої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Більше того, у вищенаведеній додатковій угоді сторонами договору №37 від 05.04.2021 погоджено, що загальна вартість електричної енергії та конкретний обсяг електричної енергії, що буде закуплена у період з 01.01.2022 по 30.01.2022, визначаються окремою додатковою угодою. Невідповідність зазначеної додаткової угоди вимогам чинного законодавства прокурором належним чином не доведена.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень вбачається, що Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеса була здійснена оплата поставленої електричної енергії у сумі 67200000 грн, при цьому згідно з актами приймання-передачі до договору №37 від 05.04.2021 останнім спожито електричну енергію в загальному обсязі 20975762,52 кВт*год.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації, викладеної в актах приймання-передачі до договору №37 від 05.04.2021.

За таких обставин, виходячи з вартості одиниці товару (2,27 грн за 1 кВт*год), узгодженої сторонами при укладенні договору №37 від 05.04.2021, за фактично отримані та спожиті 20975762,52 кВт*год електричної енергії Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса повинен був сплатити 47614980,92 грн.

Отже, грошові кошти у розмірі 19585019,08 грн (67200000 грн - 47614980,92 грн = 19585019,08 грн) є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому останній зобов`язаний їх повернуту платнику, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України. Однак, встановивши, що вищенаведену сума грошових коштів, яка визначена судом апеляційної інстанції, перевищує розмір коштів, заявлений до стягнення прокурором у цій справі, колегія суддів, керуючись процесуальним принципом диспозитивності, не виходить за межі позовних вимог, у зв`язку з чим зазначає щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса грошових коштів у розмірі 17315020,50 грн.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позову та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно їх задоволенню з урахуванням того, що апеляційна скарга була подана у електронній формі з використанням системи "Електронний суд", у зв`язку з чим до ставки судового збору підлягає застосуванню понижуючий коефіцієнт 0,8, визначений частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.12.2024 у справі №916/3264/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №1 від 27.07.2021, №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021 та №10 від 12.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси, та про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса грошових коштів у розмірі 17315020,50 грн скасувати, позов в цій частині задовольнити, в частині розподілу судових витрат змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оброни України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" задовольнити частково.

Визнати недійсними додаткові угоди №1 від 27.07.2021, №2 від 18.08.2021, №3 від 20.08.2021, №4 від 01.09.2021, №5 від 24.09.2021, №6 від 11.10.2021, №7 від 16.11.2021, №8 від 23.11.2021 та №10 від 12.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 від 05.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса грошові кошти у розмірі 17315020,50 грн.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 286977,31 грн".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор енергії" на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 344372,78 грн.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук