ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 916/2980/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс»

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 (суддя Петров В. С.) та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 (Богацька Н. С. - головуючий, судді Філінюк І. Г., Богатир К. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс»

до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, -на стороні позивача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Форвард Ко»;

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна»;

на стороні відповідача:

3) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

4) Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс»;

про визнання припиненим права іпотеки та скасування державної реєстрації права іпотеки,

(у судове засідання представники сторін не з`явилися),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс» (далі - ТОВ «Бізнес Ренталс») звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк», Банк), в якому просило:

- визнати припиненим право іпотеки Банку за договором іпотеки від 26.11.2013, укладеним між Банком і Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна» (далі ТОВ «України», Іпотекодавець), посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрованим за реєстровим номером 5083 (далі договір іпотеки від 26.11.2013), стосовно іпотеки майнових прав на зблоковані котеджі (апартаменти) туристично-оздоровчого комплексу, групи зблокованих 2-3-х поверхових котеджів з підземним паркінгом (ІІ-а черга будівництва), розташованих за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз» масив, буд. 18, корпус Ж, що сьогодні є окремим об`єктом нерухомого майна та належать на праві приватної власності позивачу, а саме: апартаменти двоповерхового зблокованого дачного котеджу № 208 загальною площею 86,2 кв.м, житловою площею 48,4 кв.м, розташованого за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз» масив, буд. 18-Ж (далі апартаменти № 208);

- скасувати державну реєстрацію права іпотеки Банку за договором іпотеки від 26.11.2013, згідно з номером запису про іпотеку 3557509 (спеціальний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) від 26.11.2013, вчиненим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Чужовською Н.Ю., стосовно майнових прав на апартаменти № 208 групи зблокованих 2-3-х поверхових котеджів з підземним паркінгом (ІІ-а черга будівництва) за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз» масив, буд. 18, корпус Ж.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Бізнес Ренталс» є власником об`єкта нерухомого майна, який обтяжено іпотекою на підставі договору іпотеки від 26.11.2013, що обмежує його у реалізації прав власності на цей об`єкт. Позивач вказує на те, що іпотека є припиненою внаслідок припинення основного зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії від 19.11.2013 № 83/13, укладеним між Банком і Товариством з обмеженою відповідальністю «Форвард Ко» (далі ТОВ «Форвард Ко», Позичальник), що встановлено судовим рішенням у справі № 916/1835/15. Припинення основного зобов`язання, за доводами позивача, свідчить про припинення іпотеки об`єкта нерухомого майна за договором іпотеки від 26.11.2013.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, 19.11.2013 між ПАТ «Імексбанк» (Кредитор) та ТОВ «Форвард Ко» (Позичальником) укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 86/13, за умовами якого Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (далі кредитний договір № 86/13).

До кредитного договору неодноразово вносились зміни шляхом укладання додаткових угод, зокрема від 04.09.2014 № 1 та від 23.12.2014 № 2.

Підпунктом 1.1.1 кредитного договору № 86/13 (в редакції додаткової угоди від 04.09.2014 № 1) передбачено, що надання кредиту здійснювалося окремими частинами або в повній сумі на умовах, визначених цим договором, у межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості у доларах США в сумі 2 150 000 дол. США та у гривні в сумі 4 385 860,85 грн з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 30.06.2021 на умовах визначених цим договором. За користування кредитом Позичальник сплачував Кредиторові відсотки, виходячи із встановлених кредитором відсоткових ставок у розмірі: 12,0% річних за кредитом у дол. США; 18,0% річних за кредитом у гривні.

Додатковою угодою від 23.12.2014 № 2 до кредитного договору № 86/13 сторонами внесено зміни та викладено п. 1.3 в такій редакції: «як забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги кредитор, не пізніше 31.12.2014 укладає із майновим поручителем АТ «Футбольний клуб «Чорноморець» іпотечний договір, за яким в іпотеку надаються нежитлові будівлі центрального стадіону «Чорноморець», загальною площею 80289,0 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська (вул. Енгельса), буд. 1/20, заставною вартістю 7 800 000 000 грн згідно з оцінкою ТОВ «Аппрайзер».

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 86/13, 26.11.2013 між ПАТ «Імексбанк» (Іпотекодержатель) та ТОВ «Україна» (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір з майновим поручителем, посвідчений 26.11.2013 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., за реєстровим номером 5083, за яким Банку в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: майнові права на зблоковані котеджі (апартаменти) туристично-оздоровчого комплексу, групи зблокованих 2-3-х поверхових котеджів з підземним паркінгом (ІІ-а черга будівництва), розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, масив «Золотий Бугаз» № 18: корпус Ж, апартаменти № 208, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 209, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 210, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 211, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 212, будівельною площею 80 кв. м; корпус Ж, апартаменти № 213, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 214, будівельною площею 80 кв.м; корпус Е, апартаменти № 171, будівельною площею 80 кв. м.

Також 25.12.2014 між ПАТ «Імексбанк» (Іпотекодержатель) та ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» (далі ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець», Іпотекодавець) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за номером 6134, за умовами пп. 1.1 якого цим договором забезпечуються, зокрема вимоги Іпотекодержателя за мультивалютним договором про відкриття кредитної лінії від 19.11.2013 № 86/13 з додатковими угодами 04.09.2014 № 1, від 23.12.2014 № 2, укладеним між Іпотекодержателем та ТОВ «Форвард Ко», щодо повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі тощо (основне зобов`язання); сума кредиту складає 1451500 грн та 1723312,06 дол. США; строк повернення кредиту 30.06.2021; розмір відсоткової ставки визначається кредитним договором в розмірі 18% річних за кредитом у гривні та 12% за кредитом у дол. США.

Відповідно до п. 1.3 цього Іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлові будівлі центрального стадіону «Чорноморець», які складаються з будівель загальною площею 80289,00 кв.м, основною площею 67037,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська (вул. Енгельса), буд. 1/20 та розташовані на земельній ділянці площею 62403 кв. м, яка знаходиться в оренді ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» згідно з договором оренди землі, посвідченим 20.09.2010 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим номером 3088, зареєстрованого у Одеському міському відділі ОРФ ДП «ЦДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 30.09.2010 № 68.

Згідно із п. 1.4 цього договору оціночна вартість іпотечного майна згідно з висновком від 20.11.2014 № 112014/7-1, складеним експертом-оцінювачем ТОВ «Аппрайзер», становить 7 800 000 000 грн. Заставна вартість предмету іпотеки, відповідно до п. 1.5. договору, визначена сторонами в сумі 7 800 000 000 грн.

У п. 6.1 договору сторони погодили можливість задоволення забезпечених договором іпотеки від 25.12.2014 № 6134 кредиторських вимог Банку, зокрема шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

27.12.2014 між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Україна» укладено договір про розірвання іпотечного договору з майновим поручителем, посвідчений 27.12.2014 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим номером 6255, в якому сторони дійшли згоди розірвати іпотечний договір (з майновим поручителем), посвідчений 26.11.2013 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим номером 5083.

На підставі вищевказаного договору було знято заборони відчуження вказаного в іпотечному договорі майна, а також внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав щодо припинення державної реєстрації обтяжень прав на вищевказане нерухоме майно та щодо припинення державної реєстрації обтяжень іншого речового права.

14.10.2016 між ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» (Продавець) та ТОВ «Бізнес Ренталс» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. та зареєстрований за номером 2451, за умовами якого продавець продає (передає у власність), а покупець - купує (приймає у власність) апартамент двоповерхового зблокованого дачного котеджу № 208, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз» масив, буд. 18-Ж, загальною площею 86,2 кв. м і сплачує за нього ціну, визначену цим договором.

У п. 1.2 цього договору сторони досягли згоди, що зазначений об`єкт купівлі - продажу належить продавцю на праві приватної власності, про що 12.10.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Комунальним підприємством «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Одеської області вчинено запис за номером 16897015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що продаж об`єкта купівлі-продажу за домовленістю сторін вчиняється за 560 559 грн. Розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. Зазначену суму продажу покупець зобов`язується сплатити продавцю протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання цього договору, тобто до 14.11.2016. На підтвердження факту проведення повного розрахунку за цим договором продавець має надати заяву про повний розрахунок, на якій справжність підпису представника продавця повинна бути нотаріально засвідчена.

За п. 3.2 вказаного договору відповідно до довідки про балансову вартість об`єкта купівлі-продажу, наданої ПрАТ «Футбольний клуб "Чорноморець» від 13.10.2016 № 306, вартість вищевказаного об`єкта купівлі-продажу становить 474100 грн. Відповідно до висновку про вартість майна, складеного 13.10.2016 ПП «Брокбізнесконсалт», ринкова вартість об`єкта купівлі-продажу, що відчужується становить - 560559 грн.

08.11.2016 між ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» (Продавець) та ТОВ «Бізнес Ренталс» (Покупець) укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за номером 2571, у якому сторони досягли згоди викласти пп. 1.1 п. 1.1 роз. 1 договору купівлі-продажу в такій редакції: « 1.1 відповідно до умов цього договору продавець продає (передає у власність), а покупець - купує (приймає у власність) апартамент двоповерхового зблокованого дачного котеджу № 208, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз» масив, буд. 18-Ж, загальною площею 86,2 кв.м, житловою площею 48,4 кв.м і сплачує за нього ціну, визначену цим договором.

Про належність позивачу на праві приватної власності спірного апартаменту двоповерхового зблокованого дачного котеджу № 208 також свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2016 № 72581571, від 29.09.2021 № 277191629.

Судом встановлено, що Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2015 у справі № 916/1835/15, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «Імексбанк», стягнуто з ТОВ «Форвард Ко» на його користь заборгованість за кредитним договором № 86/13 у сумі 1723312,06 дол. США.

На виконання вказаного рішення видано відповідні накази від 06.11.2015.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.11.2017 у справі № 922/2599/17, яке набрало законної сили, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою суду від 09.07.2018, частково задоволено позов ПАТ «Імексбанк» та скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень про припинення іпотеки та обтяжень щодо майна ТОВ «Україна», а саме: майнових прав на зблоковані котеджі (апартаменти) туристично-оздоровчого комплексу, групи зблокованих 2-3-х поверхових котеджів з підземним паркінгом (ІІ-а черга будівництва), розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька, масив «Золотий Бугаз» № 18: корпус Ж, апартаменти 208, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 209, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 210, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 211, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти № 212, будівельною площею 80 кв.м; корпус Ж, апартаменти 213, будівельною площею 80 кв. м; корпус Ж, апартаменти № 214, будівельною площею 80 кв.м, які були зареєстровані згідно з іпотечного договору, посвідченого 26.11.2013 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим номером 5083.

Отже рішенням Господарського суду Харківської області від 30.11.2017 у справі № 922/2599/17, яке набрало законної сили, ПАТ «Імексбанк» поновлено в праві іпотеки на зазначені апартаменти (апартаменти двоповерхового зблокованого дачного котеджу за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с/рада Дальницька «Золотий Бугаз» масив, 18) за іпотечним договором за реєстровим номером 5083, зокрема на апартамент № 208.

У зв`язку із реєстрацією ПАТ «Імексбанк» права власності на об`єкт іпотеки - нежитлові будівлі центрального стадіону «Чорноморець», 23.05.2018 ТОВ «Форвард Ко» звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою, в якій просило визнати таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Одеської області у справі № 916/1835/15 про стягнення із ТОВ «Форвард Ко» на користь ПАТ «Імексбанк» заборгованості за кредитом на підставі ст. 328 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.06.2018 у справі № 916/1835/15, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.07.2018, заяву ТОВ «Форвард Ко» задоволено, визнано наказ Господарського суду Одеської області від 06.11.2015 у справі № 916/1835/15 про стягнення із ТОВ «Форвард Ко» на користь ПАТ «Імексбанк» 1723312,06 дол.США таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.09.2018 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Імексбанк» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.06.2018 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 31.07.2018 у справі № 916/1835/15.

24.07.2020 між ТОВ «Ісагіс» (Новий кредитор) та ПАТ «Імексбанк» укладено договір № 133 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор - набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальників, зазначеного у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитними договорами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно з реєстром у додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 4 договору № 133 за відступлення прав вимоги за основними договорами відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 12 938 038,76 грн (без ПДВ). Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, відповідно до п. 6.5 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор.

Судом встановлено, що із наявного у матеріалах справи реєстру вбачається, що Банком було відступлено Новому кредитору права вимоги також і за кредитним договором № 86/13, укладеним між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Форвард Ко».

Крім того, 24.07.2020 між ТОВ «Ісагіс» (Новий Іпотекодержатель) та ПАТ «Імексбанк» укладено договір № 133/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, зареєстрований в реєстрі за номером 766, за п. 2.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає шляхом продажу Новому Іпотекодержателю належні Банку, а Новий Іпотекодержатель - набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до Іпотекодавців, зазначених у додатку № 1 до цього договору. Новий Іпотекодержатель сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному цим договором.

Згідно з п. 3.6 договору № 133/1 Банк зобов`язується сприяти новому Іпотекодержателю у внесенні змін до відповідних державних реєстрів у зв`язку із укладенням цього договору. При цьому, всі витрати, пов`язані із внесенням змін у відповідні державні реєстри у зв`язку із укладенням цього договору, несе Новий Іпотекодержатель.

Водночас, незважаючи на укладання договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 24.07.2020 № 133/1, ТОВ «Ісагіс» не було перереєстровано за собою право іпотеки з урахуванням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

3. Короткий зміст судових рішень у справі

3.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.07.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

3.2. Постановою Верховного Суду (судді Случ О. В., Волковицька Н. О., Могил С. К.) від 25.05.2023 рішення судів скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У постанові зазначено про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", який є останнім у часі та повинен враховуватися судами при вирішенні подібних спорів з огляду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, а також вказав на те, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що зобов`язання ТОВ "Форвард Ко" за кредитним договором від 19.11.2013 № 86/13, забезпечені іпотекою за двома договорами, не надали належної правової оцінки доводам відповідача про те, що набуття у власність одного із предметів іпотеки, не призвело до задоволення вимог банка за відповідним кредитним договором у повному обсязі, з огляду на що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про задоволення цього позову.

3.3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.10.2023, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2023, позов задоволено.

3.4. Постановою Верховного Суду (судді Могил С. К., Волковицька Н. О., Случ О. В.) від 02.04.2024 рішення судів попередніх інстанцій скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова аргументована тим, що розглядаючи спір, господарські суди попередніх інстанцій повторно не врахували вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, які узгоджуються із висновками, викладеними у п. 7.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18, чим порушили частину четверту статті 236 ГПК України та не дотрималися принципу "правової визначеності", що є недопустимим; відповідно до норм статті 316 ГПК України не виконали вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 25.05.2023 у справі № 916/2980/21, не перевірили на підставі всіх наявних у матеріалах справи документів відповідно до норм статті 86 ГПК України того, чи набув банк у власність предмет іпотеки та чи призвело таке набуття до задоволення/незадоволення вимог банка за відповідним кредитним договором саме у повному обсязі, що заперечує відповідач, з огляду на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17.

Не зважаючи на те, що відповідач заперечував обставину - задоволення вимог банка за відповідним кредитним договором у повному обсязі у цьому випадку суди попередніх інстанції не надали належної оцінки цим аргументам, а фактично самоусунулися від їх дослідження, чим порушили статтю 7 ГПК України.

Суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, виходили з преюдиційності обставин, встановлених у справі № 916/1835/15 щодо доведеності факту остаточності вирішення спору між банком та ТОВ "Форвард Ко" про стягнення заборгованості за кредитним договором через що визнали, що іпотека за іпотечним договором є припинена, при цьому залишили поза увагою відповідні заперечення відповідача і посилання його на те, що набуття у власність одного із предметів іпотеки, не призвело до задоволення його вимог за відповідним кредитним договором у повному обсязі та належним чином не врахували при цьому надані на підтвердження цих аргументів відповідні документи, що свідчить про порушення судами статей 7, 86, 75 ГПК України та, що не узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у справі № 910/19256/16, на необхідність дослідження чого вказував і Верховний Суд у постанові від 25.05.2023 у справі № 916/2980/21.

3.5. Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.09.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення аргументоване тим, що нежитлові будівлі центрального стадіону Чорноморець виступали забезпеченням за 41 (сорока одним) кредитним договором (41 боржник).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 року по справі № 918/539/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2018, частково задоволено позов ПАТ «Імексбанк» про застосування наслідків недійсності правочину та внесення змін до договору. У постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 у справі № 918/539/17, яка набрала законної сили, колегією суддів встановлено, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, погашеною є заборгованість лише позичальників ТОВ «ТБА «Промбуд», ТОВ «Круїз Делюкс», ТОВ «Компанія по торгівлі» та ТОВ «Мережа готелів Чорне море». Отже, в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, після реєстрації права власності за Банком на предмет іпотеки, відбулось фактичне задоволення вимог кредитора тільки по 4 (чотирьом) кредитним договорам.

Посилання скаржника на обставини, встановлені в ухвалі Господарського суду Одеської області від 14.06.2018 у справі № 916/1835/15, залишеної без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.07.2018, про визнання наказу від 06.11.2015 (про стягнення із ТОВ «Форвард Ко» на користь ПАТ «Імексбанк» 1723312,06 дол. США) таким, що не підлягає виконанню, як на преюдиціальні, відхилено, оскільки у зазначеній ухвалі була надана правова оцінка виключно обставинам припинення зобов`язань, які були предметом розгляду даної справи, а саме: стягнення основного боргу у розмірі 1723312,06 дол. США.

Разом з тим, зобов`язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 83/13 від 19.11.2013, укладеного між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Форвард КО», не були виконані в повному обсязі за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку після реєстрації права власності за ПАТ «Імексбанк» на нежитлові будівлі стадіону «Чорноморець», розташованого за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Маразлівська, буд. 1/20, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, приписи частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» не передбачають, що набуття у власність одного з предметів іпотеки у будь-якому випадку є наслідком припинення основного зобов`язання в повному обсязі, за умови, якщо таке позасудове врегулювання не призвело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. ТОВ «Бізнес Ренталс» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і задовольнити позовні вимоги.

4.2. Скаржник стверджує, що судами не враховано висновки Верховного Суду, викладеніу постановах від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17 та від 26.11.2019 у справі №916/2413/18. Верховний Суд зазначив, що ухвала суду першої інстанції і постанова апеляційного суду про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, є судовими рішеннями, якими вирішено по суті спір між банком і позичальником, оскільки суди, спочатку встановивши наявність невиконаного зобов`язання позичальника і стягнувши існуючу заборгованість, в подальшому встановили, що після ухвалення рішення про стягнення спірне зобов`язання припинилось, а тому відповідна заборгованість відсутня, отже стягненню не підлягає.

Встановлені судом факти та їх правові оцінки, відображені в ухвалі Господарського суду Одеської області у справі №916/1835/15, залишеній без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.07.2018 щодо факту остаточності вирішеного спору між Банком та ТОВ «ФОРВАРД КО» про стягнення заборгованості за кредитним договором, не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

У справі про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, встановлено що зобов`язання ТОВ "Форвард Ко", що виникли із договору про відкриття кредитної лінії №86/13 від 19.11.2013 є припиненими в порядку частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку".

Водночас, скаржник також посилається на підставу оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, а саме необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17.

У справі № 916/2980/21 не підлягають застосуванню правові висновки щодо частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", викладені у постанові Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, адже факт припинення кредитного зобов`язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 86/13 від 19.11.2013, встановлений судовими рішеннями, прийнятими до ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17048/17.

У цій справі обставини не є подібними обставинам, яким надано правову оцінку Верховним Судом у справі № 910/17048/17, а тому позиція, викладена у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, не може бути застосована до правовідносин між сторонами в цьому випадку саме з огляду на наявність у справі, що переглядається, преюдиціальних фактів. При цьому, якби у цій справі судами факту припинення кредитних правовідносин Банку та позичальника надавалася б інша юридична оцінка, вказане не лише звелося б до ревізії судових рішень, які набрали законної сили, а й до порушення принципу "правової визначеності".

Правова позиція позивача у справі збігається із правовою позицією господарських судів у судових рішеннях, прийнятих за наслідками розгляду подібної справи № 916/1160/23 за позовом ТОВ «БІЗНЕС РЕНТАЛС» до ПАТ «ІМЕКСБАНК» про визнання припиненим права іпотеки та скасування державної реєстрації.

4.3. У відзивах на касаційну скаргу відповідач та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» вказують на безпідставність доводів скаржника та просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів без змін.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. Справа № 916/2980/21 була зупинена до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/10365/15. Водночас, у постанові від 19.12.2025 об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку про те, що у справі № 910/10365/15 положення частини четвертої статті 75 ГПК України не підлягає застосуванню, а тому не розглядала питання про відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування зазначеного положення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що відсутні висновки у постанові від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15, які б були застосовними до справи № 916/2980/21.

5.4. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

У межах вказаної підстави скаржник посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17 та від 26.11.2019 у справі №916/2413/18.

Так, у справі № 916/3146/17 судами встановлено, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 20 липня 2018 року у справі № 916/1387/15-г, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2018 року остаточно вирішений спір між ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Галіот» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому у позивача відсутнє право, на захист якого він звернувся до суду із цим позовом.

У справі №916/2413/18 Південно-західний апеляційний господарський суд зауважив, що факти, установлені в ухвалах Господарського суду Одеської області від 02.03.2018 у справі №916/1527/15-г, від 05.05.2018 у справі №916/1422/15-г, від 04.06.2018 у справі №916/1386/15-г, якими визнано такими, що не підлягають виконанню накази господарського суду, не є преюдиційними, при цьому, судами надано оцінку спірним правовідносинам та встановлені обставини припинення основних кредитних зобов`язань ТОВ «Торгова компанія «Ажур», ТОВ "ВО «Будмонтаж», ТОВ "Консалтингова компанія "Геосвіт".

Водночас у межах справи № 916/2980/21, яка переглядається, суди вирішували питання про застосування до спірних правовідносин статті 37 Закону України «Про іпотеку» та встановили, що зобов`язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 83/13 від 19.11.2013, укладеним між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Форвард КО», не були виконані в повному обсязі за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку після реєстрації права власності за ПАТ «Імексбанк» на нежитлові будівлі стадіону «Чорноморець», розташованого за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Маразлівська, буд. 1/20, а в ухвалі Господарського суду Одеської області від 14.06.2018 у справі № 916/1835/15 предметом розгляду було застосування суто процесуальних норм права.

З наведеного слідує, що у жодній із зазначених скаржником постанов Верховного Суду правовідносини не були подібні зі справою № 910/12518/23. Отже, заявником не доведено, що рішення судів попередніх інстанцій суперечать висновкам Верховного Суду, які були б викладені саме у подібних правовідносинах із урахуванням усіх особливостей спору, який розглядали суди.

Таким чином, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови повинні бути прийняті у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суд не врахував, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень.

Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 916/3980/21, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Бізнес Ренталс» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France», № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; «Brualla Gуmez de la Torre v. Spain», № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

5.5. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України

В межах зазначеної підстави скаржник стверджує, що наявні підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17.

В силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Тобто, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

Отже, при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Таким чином, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаній ним постанові Верховного Суду.

Заявник не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту), а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість такого висновку. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 61/341.

Фактично доводи скарги стосуються незгоди із застосуванням судами попередніх інстанцій правового висновку, викладеного у Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, а не обґрунтування підстав відступу від такого висновку. Водночас, колегія суддів зауважує, що на необхідності врахування висновків, викладених у зазначеній постанові двічі наголошував Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, а згідно з частиною першою статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Більше того, позиція скаржника стосовно справи № 910/17048/21 є суперечливою та непослідовною, оскільки з одного боку, заявник зазначає, що обставини у цій справі не є подібними до обставин справи, що переглядається, а з іншого, просить відступити від висновків, викладених у справі № 910/17048/21.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Водночас, Суд звертає увагу на те, що касаційна інстанція не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а її повноваження обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Суд зауважує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів не убачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 916/2980/21.

6. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг та норми права, якими керувався суд

6.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, провадження у справі № 916/2980/21, відкрите за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрити необхідно закрити, в іншій частині скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд закриває касаційне провадження, а також відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані рішення, то відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження у справі № 916/2980/21, відкрите за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

В іншій частині касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ренталс» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 916/2980/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ