РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026Справа № 910/3931/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., за участі секретаря судового засідання Тихоши Л.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова (вул. Сумська, 76, м. Харків, 61002) в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України (01021, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГРУШЕВСЬКОГО, будинок 7, ідентифікаційний код юридичної особи 00012925)
до про1. Національного фармацевтичного університету (61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 53, ідентифікаційний код юридичної особи 02010936); 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817) визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення заборгованості у розмірі 125 293 грн. 03 коп.

Представники:

від прокуратури: Бондарчук І.П. (представник на підставі посвідчення);

від Позивача: Дяк Ю.М. (представник на підставі довіреності);

від Відповідача-1: не з`явились;

від Відповідача-2: Шайко С.В. (представник на підставі ордеру);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Київської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України (надалі також - «Позивач») з позовом до Національного фармацевтичного університету (надалі також - «Відповідач -1») та Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (надалі також - «Відповідач -2») про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення заборгованості у розмірі 125 293 грн. 03 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсними додаткових угод до Договору № 481 від 12.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 125 293 грн. 03 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 року відкрито провадження у справі №910/3931/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.04.2025 року.

15.04.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 1 надійшов відзив на позовну заяву.

15.04.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 1 надійшла заява про проведення засідання за відсутності представника Відповідача - 1.

18.04.2025 року через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшла відповідь на відзив.

23.04.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 2 надійшов відзив на позовну заяву.

23.04.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 2 надійшло клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

29.04.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2025 року відкладено підготовче судове засідання, яке не відбудеться 30.04.2025 року у зв`язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці, на 21.05.2025 року.

30.04.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 1 надійшли заперечення.

12.05.2025 року через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшла відповідь на відзив Відповідача - 2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2025 року зупинено провадження у справі №910/3931/25 за позовом Керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України до Національного фармацевтичного університету та Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення заборгованості у розмірі 125 293 грн. 03 коп. до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.

Як встановлено Судом, постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 року постанову Північного апеляційного господарського суду від 08 жовтня 2024 року та рішення Господарського суду Сумської області від 26 червня 2024 року у справі № 920/19/24 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2026 року поновлено провадження у справі № 910/3931/25, підготовче судове засідання у справі №910/3768/25 призначено на 28.01.2026 року.

28.01.2026 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 2 надійшли пояснення по справі.

28.01.2026 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залишено без розгляду клопотання Відповідача 2 про закриття провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.02.2026 року.

17.02.2026 року через систему "Електронний суд" від прокурора надійшли заперечення на пояснення Відповідача - 2 по справі.

В судовому засіданні 18 лютого 2026 року представник прокуратури підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Позивача надав усні пояснення по суті спору. Представник Відповідача - 2 заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Відповідача - 1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету Відповідача-1.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Відповідач-1 про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі ухвалено після закінчення судового розгляду за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 18 лютого 2026 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.01.2022 року між Національним фармацевтичним університетом (Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (Постачальник) було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу№481, відповідно до умов якого постачальник постачає споживачу: електричну енергію для потреб корпусів, код ДК 021:20-5 - електричну енергію (далі - електрична енергія), а споживач оплачує постачальнику вартість поставленої електричної енергії згідно з умовами цього договору. (т.1 а.с.25-29)

Згідно з п.2.3 Договору загальний обсяг товару: 1 700 000 кВт/год

Постачальник зобов`язується поставити Споживачу електричну енергію у 2022 році в строк з 12.01.2022 року по 31.12.2022 року. (п.3.1 Договору)

Згідно з п.5.1 Договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до специфікації (додаток 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною.

Загальна сума цього Договору складає 6 460 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1076666 грн. 66 коп. (п.5.2 Договору)

Специфікацією, що є Додатком №1 до Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року Сторони узгодили найменування товару, кількість - 1700000 кВт/год, вартість за одиницю 3,80 грн., загальну суму 6 460 000 гривень. (т.1 зворотна частина а.с.28)

Додатковою угодою №1 від 09.09.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони, керуючись пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати № 414/22 від 27.07.2022, у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку, домовилися внести зміни до пункту 2.3 договору, а саме викласти його в наступній редакції: « 2.3. Загальний обсяг товару: 1 585 108,771 кВт/год». Також вказаною додатковою угодою № 1 сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 до договору (Специфікація) та викласти його в новій редакції, відповідно до якої вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.12.2022 - 4,138176 грн. (т.1 зворотна частина а.с.29-30)

Додатковою угодою №2 від 16.11.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони домовились внести зміни до пункту 2.3 договору, а саме викласти його в наступній редакції: « 2.3. Загальний обсяг товару: 1 585 108,771 кВт/год». Також вказаною додатковою угодою № 2 сторони дійшли згоди внести зміни до додатку №1 до договору (Специфікація) та викласти його в новій редакції, відповідно до якої вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 4,138176 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.09.2022 по 31.12.2022 - 4,51014 грн. Підставами укладення додаткової угоди № 2 сторонами визначено коливання ціни електричної енергії на ринку, яке засвідчено довідкою Харківської торгово-промислової палати № 627-2/22 від 13.09.2022. (т.1 а.с.31)

Додатковою угодою №3 від 22.11.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони, керуючись пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати № 732/22 від 04.10.2022, у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку, домовились внести зміни до пункту 2.3 договору, а саме викласти його в наступній редакції: « 2.3. Загальний обсяг товару: 1 385 428,400 кВт/год». Також вказаною додатковою угодою № 3 сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 до договору (Специфікація) та викласти його в новій редакції, відповідно до якої вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 4,138176 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.09.2022 по 30.09.2022 - 4,51014 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.10.2022 по 31.12.2022 - 4,919256 грн. (т.1 а.с.32-33)

Додатковою угодою №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони на підставі пункту 1 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», домовились внести зміни до пункту 5.2 договору, виклавши його в наступній редакції: « 5.2. Загальна сума цього договору складає: 1 756 882 грн 19 коп. (один мільйон сімсот п`ятдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні 19 коп.), в тому числі ПДВ 20 % - 292 813 грн 70 коп., згідно із Специфікацією». Відповідні зміни були внесені й у додаток 1 до договору (Специфікація). (т.1 зворотна частина а.с.33-34)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року Відповідач -2 поставив товар, а Відповідач - 1 в свою чергу прийняв вказаний товар та здійснив оплату за отриманий товар на загальну суму в розмірі 1 756 882 грн. 19 коп., що підтверджується звітом про виконання договору від 16.01.2023 року, відповідними платіжними інструкціями. (т.1 а.с.35,40-51)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор зазначає, що додаткові угоди №1, №2, №3, №4 до Договору не містять жодних обґрунтувань зміни істотних умов Договору в частині збільшення ціни за одиницю товару. Відсутні посилання на будь-які підтверджуючі документи від Постачальника в обґрунтування необхідності підвищення ціни за одиницю товару. Загальний відсоток збільшення ціни за 1 кВт/год Товару, порівняно з первісними умовами Договору, склав 29,45%, що є порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а тому вказані додаткові угоди є недійсними. За таких підстав, просить Суд визнати недійсними Додаткові угоди № 1 від 09.09.2022 року, № 2 від 16.11.2022 року, № 3 від 22.11.2022 року, № 4 від 30.12.2022 року до Договору № 481 від 12.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» на користь Міністерства охорони здоров`я України грошові кошти у розмірі 125 293 грн. 03 коп

Заперечуючи проти позову, Відповідач -1 зазначав, що цінові довідки є належним підтвердженням коливання ціни товару, а тому відсутні підстави для визнання додаткових угод недійсними.

Заперечуючи проти позову, Відповідач -2 зазначав, що внесення змін до договору відбулось за взаємною згодою сторін, внесення змін до договору на підставі вказаних додаткових угод внаслідок коливання цін на ринку електричної енергії в сторону збільшення не залежало від відповідача та відповідало умовам договору і вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", збільшення ціни за одиницю товару у кожній додатковій угоди не більше ніж на 10%, свідчать про дотримання сторонами договору положень статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положень статті 632, 652 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що держава може вступати в цивільні (господарські) та адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає в цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цих правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність захисту" може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166«б», від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.

Крім того, необхідно враховувати рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Крім того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 31.10.2018 у справі №910/6814/17 та від 06.02.2019 у справі №927/246/18.

Встановлена Законом України "Про прокуратуру" умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутися спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходи щодо такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави, і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі набуває статусу позивача. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.01.2025 у справі № 922/941/21, від 11.12.2024 у справі № 922/563/22, від 04.12.2024 у справі № 909/125/23.

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Служба безпеки України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.

Міністерство охорони здоров`я України як центральний орган виконавчої влади згідно ст.ст. 1, 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань,забезпечує формування та реалізує державну політику у тому числі у сфері розвитку кадрового потенціалу системи охорони здоров`я, вищої медичної, фармацевтичної освіти та науки.

Як передбачено ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 розділу I Статуту Національного фармацевтичного університету, затвердженого 18.11.2024 наказом Міністерства охорони здоров`я України № 1932, заклад вищої освіти як суб`єкт господарювання діє в статусі бюджетної установи на засадах неприбутковості. Органом управління Закладу вищої освіти є Міністерство охорони здоров`я України. Майно Закладу вищої освіти є державною власністю, яке закріплено за Закладом вищої освіти на праві оперативного управління.

Згідно з п. 2 розділу VII Статуту, фінансування Закладу вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 п. 5 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, Міністерство охорони здоров`я з метою організації своєї діяльності здійснює контроль за діяльністю підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, листом керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова №50-106-756вих-25 від 11.02.2025 року повідомив Міністерство охорони здоров`я України про виявлені порушення інтересів держави та з`ясовано питання щодо намірів на відповідне судове реагування. У відповідь на яку останнє листом №10.5-10/6073/2-25 від 19.02.2025 р. повідомило про відсутність бюджетних асигнувань для сплати судового збору та просило вжити заходи для захисту інтересів держави. (т.1 а.с.36-39)

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з вказаним позовом Керівником Київської окружної прокуратури міста Харкова було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

Крім того, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них.

Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Цивільним кодексом України передбачено можливість визнання недійсним як правочину в цілому, так і його окремої частини за умови, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Отже, при вирішенні спору про визнання недійсним частини договору Позивач має довести, а суд встановити не тільки наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення і настання відповідних наслідків, а й «автономність» такої частини договору та можливість його повноцінного функціонування без неї.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 12.01.2022 року між Національним фармацевтичним університетом (Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (Постачальник) було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу№481, відповідно до умов якого постачальник постачає споживачу: електричну енергію для потреб корпусів, код ДК 021:20-5 - електричну енергію (далі - електрична енергія), а споживач оплачує постачальнику вартість поставленої електричної енергії згідно з умовами цього договору. (т.1 а.с.25-29)

Згідно з п.2.3 Договору загальний обсяг товару: 1 700 000 кВт/год

Загальна сума цього Договору складає 6 460 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1076666 грн. 66 коп. (п.5.2 Договору)

Специфікацією, що є Додатком №1 до Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року Сторони узгодили найменування товару, кількість - 1700000 кВт/год, вартість за одиницю 3,80 грн., загальну суму 6 460 000 гривень. (т.1 зворотна частина а.с.28)

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що станом на момент підписання Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року Сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі».

Листом №1474/Ю2 від 22.07.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» звернулося до Національного фармацевтичного університету з пропозицією щодо внесення змін до Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року, на підтвердження чого надано Цінову довідку №414/22 від 21.07.2022 року, складену Харківською торгово - промисловою палатою. (т.1 а.с.87-88)

Цінова довідка №414/22 від 21.07.2022 року містить завдання дослідження: надання інформації про рівень середньозважених цін на Електричну енергію на ринку «на добу наперед» (РДН) у торговій зоні ОЕС (об?єднаної енергетичної системи) України згідно з інформацією АТ «Оператор ринку», які склались за 1 декаду червня (01.06-10.06) 2022 року та 1 декаду липня (01.07-10.07) 2022 року та порівняння між вказаними періодами. Так, згідно з інформацією середньозважена ціна електричної енергії на РДН в ОЕС України за 1 декаду червня (01.06-10.06) 2022 року становила 2255,72 грн/МВт.год; за 1 декаду липня (01.07-10.07) 2022 року - 2522,11 грн/МВт.год; відсоток коливання +11,81%.

Додатковою угодою №1 від 09.09.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони, керуючись пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати № 414/22 від 27.07.2022, у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку, домовилися внести зміни до пункту 2.3 договору, а саме викласти його в наступній редакції: « 2.3. Загальний обсяг товару: 1 585 108,771 кВт/год». Також вказаною додатковою угодою № 1 сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 до договору (Специфікація) та викласти його в новій редакції, відповідно до якої вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.12.2022 - 4,138176 грн. (т.1 зворотна частина а.с.29-30)

Листом №1547/Ю2 від 23.09.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» звернулося до Національного фармацевтичного університету з пропозицією щодо внесення змін до Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року, на підтвердження чого надано Цінову довідку №627-2/22 від 13.09.2022 року, складену Харківською торгово - промисловою палатою. (т.1 а.с.92-93)

Цінова довідка №627-2/22 від 13.09.2022 року містить завдання дослідження: надання інформації про рівень середньозважених цін на Електричну енергію на ринку «на добу наперед» (РДН) у торговій зоні ОЕС (об?єднаної енергетичної системи) України згідно з інформацією АТ «Оператор ринку», які склались за 1 декаду серпня (01.08-10.08) 2022 року та 3 декаду серпня (21.08-31.08) 2022 року та порівняння між вказаними періодами. Так, згідно з інформацією середньозважена ціна електричної енергії на РДН в ОЕС України за 1 декаду серпня (01.08-10.08) 2022 року становила 2949,10 грн/МВт.год; за 3 декаду серпня (21.08-31.08) 2022 року - 3144,19 грн/МВт.год; відсоток коливання +6,62%.

Додатковою угодою №2 від 16.11.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони домовились внести зміни до пункту 2.3 договору, а саме викласти його в наступній редакції: « 2.3. Загальний обсяг товару: 1 585 108,771 кВт/год». Також вказаною додатковою угодою № 2 сторони дійшли згоди внести зміни до додатку №1 до договору (Специфікація) та викласти його в новій редакції, відповідно до якої вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 4,138176 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.09.2022 по 31.12.2022 - 4,51014 грн. Підставами укладення додаткової угоди № 2 сторонами визначено коливання ціни електричної енергії на ринку, яке засвідчено довідкою Харківської торгово-промислової палати № 627-2/22 від 13.09.2022. (т.1 а.с.31)

Цінова довідка №732/22 від 04.10.2022 року містить завдання дослідження: надання інформації про рівень середньозважених цін на Електричну енергію на ринку «на добу наперед» (РДН) у торговій зоні ОЕС (об?єднаної енергетичної системи) України згідно з інформацією АТ «Оператор ринку», які склались за серпень (01.08-31.08) 2022 року та вересень (01.09-30.09) 2022 року та порівняння між вказаними періодами. Так, згідно з інформацією середньозважена ціна електричної енергії на РДН в ОЕС України за серпень (01.08-31.08) 2022 року становила 2993,06 грн/МВт.год; за вересень (01.09-30.09) 2022 року - 3503,26 грн/МВт.год; відсоток коливання +17,05%. (т.1 зворотна частина а.с.94-95)

Додатковою угодою №3 від 22.11.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони, керуючись пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати № 732/22 від 04.10.2022, у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку, домовились внести зміни до пункту 2.3 договору, а саме викласти його в наступній редакції: « 2.3. Загальний обсяг товару: 1 385 428,400 кВт/год». Також вказаною додатковою угодою № 3 сторони дійшли згоди внести зміни до додатку № 1 до договору (Специфікація) та викласти його в новій редакції, відповідно до якої вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 4,138176 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.09.2022 по 30.09.2022 - 4,51014 грн, вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.10.2022 по 31.12.2022 - 4,919256 грн. (т.1 а.с.32-33)

Додатковою угодою №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторони на підставі пункту 1 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», домовились внести зміни до пункту 5.2 договору, виклавши його в наступній редакції: « 5.2. Загальна сума цього договору складає: 1 756 882 грн 19 коп. (один мільйон сімсот п`ятдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні 19 коп.), в тому числі ПДВ 20 % - 292 813 грн 70 коп., згідно із Специфікацією». Відповідні зміни були внесені й у додаток 1 до договору (Специфікація), згідно з якою: вартість за одиницю електричної енергії у період з 21.01.2022 по 31.07.2022 - 3,80 грн., загальна сума 1117656 грн.; вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 4,138176 грн., загальна сума 90154,30 грн.; вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.09.2022 по 30.09.2022 - 4,51014 грн., загальна сума 99931,17 грн.; вартість за одиницю електричної енергії у період з 01.10.2022 по 31.12.2022 - 4,919256 грн., загальна сума 449140,72 грн. (т.1 зворотна частина а.с.33-34)

Суд зазначає, що Сторони уклали Договір про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року за результатами проведення процедури закупівлі на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі", який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Згідно з пунктами 6, 11, 22 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин): договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару; замовники - суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону;. При цьому, предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі або в межах проведення спрощеної закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції/пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі). Предмет закупівлі визначається замовником у порядку, встановленому Уповноваженим органом, із застосуванням Єдиного закупівельного словника, затвердженого у встановленому законодавством порядку.

Положеннями ч.1 статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.

Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. (ч.1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин)

Згідно з ч.4 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Відповідно до листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" роз`яснено, що згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. При цьому, норма пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар. Разом з тим, виходячи зі змісту частини першої статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов. Таким чином, у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. Ураховуючи викладене, при кожному внесенні змін до договору про закупівлю у вищезазначеному випадку шляхом укладання додаткової угоди до договору, сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу. Водночас, внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За частиною другою статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року по справі №922/2321/22, із системного тлумачення наведених норм ЦК України, ГК України та Закону № 922-VIII вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Такий правовий висновок був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 922/433/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/779/23, від 06 лютого 2025 року у справі № 910/5182/24, від 18 лютого 2025 року у справі № 925/889/23.

В іншому випадку не досягається мета Закону № 922-VIII, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Суд зазначає, що необхідність укладення оспорюваних Додаткових угод до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року обґрунтовано Відповідачем -2 коливанням ціни товару на ринку, на підтвердження чого Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» були надані Цінові довідки №414/22 від 21.07.2022 року, №627-2/22 від 13.09.2022 року, №732/22 від 04.10.2022 року, складені Харківською торгово - промисловою палатою.

Як встановлено Судом, цінові довідки №414/22 від 21.07.2022 року, №627-2/22 від 13.09.2022 року, №732/22 від 04.10.2022 року, складені Харківською торгово - промисловою палатою, що стали підставою для укладення додаткових угод №1 від 09.09.2022, №2 від 16.11.2022, №3 від 22.11.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, містять інформацію щодо зміни вартості рівня середньозважених цін на Електричну енергію на ринку «на добу наперед» (РДН) у торговій зоні ОЕС (об?єднаної енергетичної системи) України за два попередні місяці до укладення додаткової угоди, проте відсутня інформація щодо середньозваженої ціни станом на попередні календарні дати, у тому числі на дату подання цінової пропозиції, дату укладення договору, не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення або зменшення, що дало б можливість порівняти рівень цін та дійти висновку про зменшення або збільшення ціни з моменту укладення договору 12.01.2022 року до дати укладення оспорюваних додаткових угод №1 від 09.09.2022, №2 від 16.11.2022, №3 від 22.11.2022. Також Суд звертає увагу, що Харківською торгово - промисловою палатою попереджено, що довідка має виключно фактографічно-інформаційний характер.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що цінові довідки №414/22 від 21.07.2022 року, №627-2/22 від 13.09.2022 року, №732/22 від 04.10.2022 року, складені Харківською торгово - промисловою палатою, не підтверджують коливання ціни на електричну енергію впродовж періоду з 12.01.2022 року по 22.11.2022 року, а тому Суд не приймає їх до уваги в якості належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності обґрунтованих підстав для внесення змін до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року шляхом укладення Додаткових угод №1 від 09.09.2022, №2 від 16.11.2022, №3 від 22.11.2022.

Суд звертає увагу, що для прийняття рішення про збільшення ціни товару у замовника повинні бути обґрунтовані підстави, зокрема, надані постачальником підтвердження (довідка, експертний висновок) компетентних органів (установ, організацій) про підвищення цін на ринку відповідної продукції. Згідно з роз`ясненням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Перелік органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, не є вичерпним.

Суд зазначає, що незважаючи на те, що Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме відповідного до зміни ціни в договорі факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №913/166/19.

Що стосується укладення Додаткової угоди №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, Суд зазначає, що матеріали справи взагалі не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності обставин для внесення змін до договору в частині зменшення ціни договору та визначення вартості поставленого товару за цінами, зазначеними у Специфікації.

При цьому, Суд зазначає, що будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.

Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин сторні) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це іншій стороні договору. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у 20-денний строк після одержання пропозиції повідомляє іншу сторону про результати такого розгляду.

Таким чином, зміна умов договору відбувається за згодою обох сторін.

Будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки.

Суд вважає, що метою регулювання, передбаченого ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Так, ст. 652 ЦК України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначену в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість всім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

Суд зазначає, що внаслідок укладення Додаткових угод №1 від 09.09.2022 року, №2 від 16.11.2022 року, №3 від 22.11.2022 року, №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року Сторонами було змінено ціну за одиницю товару на 29,45%.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року по справі №922/2321/22 зазначено, що відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що укладення Сторонами Додаткових угод №1 від 09.09.2022 року, №2 від 16.11.2022 року, №3 від 22.11.2022 року, №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, якими було збільшено вартість товару на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, суперечить вимогам ст.41 Закону "Про публічні закупівлі".

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що станом на момент укладення Сторонами Додаткових угод №1 від 09.09.2022 року, №2 від 16.11.2022 року, №3 від 22.11.2022 року, №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року були відсутні обґрунтовані та документально підтверджені обставини коливання ціни товару на ринку для можливості внесення змін до Договору відповідно до вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Судом розглянуті та відхилені заперечення Відповідача - 2 в частині того, що за додатковою угодою №1 від 09.09.2022 до договору ціна за одиницю товару не була збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, оскільки у Сторін взагалі були відсутні обґрунтовані підстави для збільшення ціни та укладення додаткової угоди з огляду на те, що цінові довідки не прийняті Судом до уваги на підтвердження наявності обґрунтованих підстав для внесення змін до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, Суд приходить до висновку, що укладення Сторонами Додаткових угод №1 від 09.09.2022 року, №2 від 16.11.2022 року, №3 від 22.11.2022 року, №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року здійснено в порушення приписів пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з відсутністю документального підтвердження підвищення ціни на товар станом на момент укладення оспорюваних додаткових угод, що свідчить про недодержання при укладенні Додаткових угод до Договору встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України вимог, а тому є підставою для визнання їх недійсними в силу приписів статті 215 Цивільного кодексу України.

При цьому, Суд також зазначає, що укладення додаткових угод до Договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання Договору. Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 6 Закону України «Про публічні закупівлі».

Що стосується вимоги прокурора в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» на користь Міністерства охорони здоров`я України безпідставно сплачених коштів у розмірі 125 293 грн. 03 коп., Суд зазначає.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути заявлена як самостійно, так і бути об`єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування. Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається у позовній заяві, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

При цьому, згідно із пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року Відповідач -2 поставив товар, а Відповідач - 1 в свою чергу прийняв вказаний товар та здійснив оплату за отриманий товар на загальну суму в розмірі 1 756 882 грн. 19 коп., що підтверджується звітом про виконання договору від 16.01.2023 року, відповідними платіжними інструкціями. (т.1 а.с.35,40-51)

Таким чином, Національним фармацевтичним університетом надмірно сплачено на користь Відповідача-2 грошові кошти у загальному розмірі 125 293 грн. 03 коп. за Договором про постачання електричної енергії споживачу№481 від 12.01.2022 року.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що Судом визнано недійсними Додаткові угоди №1 від 09.09.2022 року, №2 від 16.11.2022 року, №3 від 22.11.2022 року, №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, сплачені грошові кошти у загальному розмірі 125 293 грн. 03 коп. підлягають поверненню за недійсним правочином, а тому позовні вимоги прокурора в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» на користь Міністерства охорони здоров`я України безпідставно сплачених коштів у розмірі 125 293 грн. 03 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України до Національного фармацевтичного університету та Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення заборгованості у розмірі 125 293 грн. 03 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на наведені приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача-2, як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. Позов Керівника Київської окружної прокуратури міста в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України - задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 09.09.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, укладену між Національним фармацевтичним університетом (61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 53, ідентифікаційний код юридичної особи 02010936) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817)

3. Визнати недійсною Додаткову угоду №2 від 16.11.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, укладену між Національним фармацевтичним університетом (61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 53, ідентифікаційний код юридичної особи 02010936) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817)

4. Визнати недійсною Додаткову угоду №3 від 22.11.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, укладену між Національним фармацевтичним університетом (61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 53, ідентифікаційний код юридичної особи 02010936) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817)

5. Визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 30.12.2022 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №481 від 12.01.2022 року, укладену між Національним фармацевтичним університетом (61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 53, ідентифікаційний код юридичної особи 02010936) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817)

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817) на користь Міністерства охорони здоров`я України (01021, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГРУШЕВСЬКОГО, будинок 7, ідентифікаційний код юридичної особи 00012925) безпідставно сплачені грошові кошти у розмірі 125 293 (сто двадцять п`ять тисяч двісті дев`яносто три) грн. 03 коп.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вул.Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код юридичної особи 41427817) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 02910108) судовий збір у розмірі 12 112 (дванадцять тисяч сто дванадцять) грн. 00 коп.

8. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

9. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

10. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 20 лютого 2026 року.

Суддя О.В. Чинчин