УХВАЛА

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 911/3103/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги фізичної особи - підприємця Іванова Павла Сергійовича

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025

у справі за позовом фізичної особи - підприємця Іванова Павла Сергійовича

до Ірпінської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Чорноморський банк реконструкції та розвитку" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Матвієнка Андрія Анатолійовича,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Еверест-10",

про визнання недійсними актів органів місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Іванов Павло Сергійович (далі - ФОП Іванов П. С., позивач, скаржник) звернувся до суду з позовною заявою до Ірпінської міської ради (далі - відповідач) про визнання недійсним рішення Ірпінської міської ради № 778-14-VII від 19.05.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що визнання незаконним оскаржуваного рішення відповідача усуне юридичну невизначеність у відносинах власності, а разом з нею також умови і підстави для оскарження набуття позивачем права власності і витребування майна з його володіння за віндикаційним позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Еверест-10" (розпочате провадження у справі № 367/116/17), а відтак поверне легітимність набутому Публічним акціонерним товариством "Чорноморський банк реконструкції та розвитку" (далі - ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку") праву власності, а відповідно, підтвердить законність наступного продажу і набуття позивачем такого права від ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку", що, в підсумку, сприятиме збереженню цього права за позивачем, а тому вважає, що є належним та ефективним засобом правового захисту, що убезпечить позивача від необхідності повторного звернення до суду з метою захисту свого права.

Господарський суд Київської області рішенням від 30.05.2025 позовні вимоги задовольнив повністю та визнав недійсним рішення Ірпінської міської ради № 778-14-VII від 19.05.2016.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції встановив, що на підставі рішень виконкому Ірпінської міської ради від 28.09.2010 № 197/61 та від 12.07.2011 № 170/32 в редакції рішення виконкому Ірпінської міської ради від 03.07.2012 № 132/8 виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку" права власності на належне йому майно; ці рішення після видачі свідоцтв про право власності та здійснення державної реєстрації вичерпали свою дію фактом їх повного виконання, а тому Ірпінська міська рада не мала повноважень для їх самостійного скасування.

Господарський суд Київської області ухвалою від 11.06.2025 заяву ФОП Іванова П. С. про прийняття додаткового рішення задовольнив повністю, ухвалив додаткове рішення у справі та стягнув з Ірпінської міської ради на користь ФОП Іванова П. С. 52 500 грн витрат на правову допомогу.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 09.12.2025 рішення Господарського суду Київської області від 30.05.2025 скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог. Додаткову ухвалу Господарського суду Київської області від 11.06.2025 у справі скасував.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржуване позивачем рішення Ірпінської міської ради від 19.05.2016 № 778-14-VII не порушує права власності позивача на нерухоме майно, набуте ним у ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку" 05.08.2021 та 21.09.2021 за договорами купівлі-продажу (нерухомого майна), а стосується ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку ", оскільки воно (рішення) було прийнято 19.05.2016 та станом на дату прийняття рішення Ірпінською міською радою № 778-14-VII приміщення № 174, 175, 177, 179, 180, 182 по вул. Тургенівській, 10 в м. Ірпінь належали ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку", як і станом на момент укладення 05.08.2021 та 21.09.2021 договорів купівлі-продажу (нерухомого майна) за результатами прилюдних торгів (електронному аукціоні) з продажу майна виведеного з ринку ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку".

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що предметом спору у даній справі не є встановлення обставин права власності на спірні приміщення за позивачем чи ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку".

Колегія суддів зауважила, що з урахуванням всіх встановлених обставин, позивач не довів, що оскаржуваним рішенням Ірпінської міської ради від 19.05.2016 № 778-14-VII порушено його права власності на нерухоме майно, придбане ним 05.08.2021 та 21.09.2021 у ПАТ "Чорноморський банк реконструкції та розвитку".

Водночас суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 вказав, що реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

До Верховного Суду від представника ФОП Іванова П. С. адвоката Габуєва Георгія Юрійовича через підсистему "Електронний суд" 01.01.2026 надійшов документ - касаційна скарга, в якій представник позивача просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та залишити без змін рішення Господарського суду Київської області від 30.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 11.06.2025. Крім того, скаржник у касаційній скарзі просить поновити строк на оскарження рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 393 Цивільного кодексу України без врахування висновку про її правозастосування, викладеного в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, у якій вказано, зокрема, що

"57. Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

58. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

59. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

61. Факт правомірності володіння та користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права.".

Згідно із частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Вивчивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у вказаній постанові у справі № 908/2287/17 погодився з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.08.2022 у справі № 922/19/21, щодо того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 скаржник зазначає, що акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування може бути скасований за позовом власника майна незалежно від часу набуття права власності позивачем. А для висновку про те, що оскаржуваний акт порушує право власності позивача має значення лише те, щоб такий акт стосувався майна, яке є власністю позивача. При цьому час виникнення права власності позивача на таке майно (до або після прийняття такого акту) значення не має.

Однак у постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 Верховний Суд не викладав саме такого правового висновку, а скаржник тлумачить його (висновок) на власний розсуд з огляду на незгоду з судовим рішенням у справі.

Водночас у цій постанові Верховний Суд вказав, що особа може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права у випадку, якщо законний інтерес або право її порушено.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, зокрема у постановах, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, від 16.10.2018 у справі № 9901/415/18 щодо того, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення позову можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб`єкта владних повноважень та за умови порушення її прав. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Як вказано вище, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржуване позивачем рішення Ірпінської міської ради від 19.05.2016 № 778-14-VІІ не порушує права власності позивача на нерухоме майно, набуте позивачем у ПАТ

"Чорноморський банк реконструкції та розвитку" 05.08.2021 та 21.09.2021 за договорами купівлі-продажу (нерухомого майна).

Таким чином зі змісту касаційної скарги вбачається, що доводи скаржника в основному зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на висновок щодо недоведеності того, що оскаржуваним рішенням Ірпінської міської ради від 19.05.2016 № 778-14-VII порушено права власності на нерухоме майно позивача, придбане ним 05.08.2021 та 21.09.2021

Так, частина друга статті 300 ГПК України імперативно вказує на відсутність у суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

У пунктах 7.6- 7.8 Рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд з прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та вирішенні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі (Цивільному процесуальному кодексі України) підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.

У касаційній скарзі ФОП Іванов П. С. також вказує, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати в силу вимог статті 56 ГПК України, оскільки матеріали апеляційної скарги не містять документів, які підтверджують повноваження Мілімко Лариси Василівни на підписання апеляційної скарги Ірпінської міської ради, водночас вказуючи, що після відкриття провадження підписант апеляційної скарги Мілімко Лариса Василівна все ж надала документи на підтвердження повноважень діяти в порядку самопредставництва.

Верховний Суд зазначає, що зазначене скаржником не є підставами касаційного оскарження судових рішень у розумінні статті 287 ГПК України.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував належним чином підстав для оскарження постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, фактично зводяться до спонукання Суду переоцінити докази та фактичні обставини справи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 292 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, зокрема, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Крім зазначеного вище представник ФОП Іванова П. С. адвокат Габуєв Георгій Юрійович до цієї касаційної скарги не додав довіреності або іншого документу, що посвідчує його повноваження на подання цієї касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 290 ГПК України.

Ураховуючи викладене вище, касаційна скарга ФОП Іванов П. С. вважається неподаною і повертається скаржнику.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Повернути касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Іванова Павла Сергійовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі № 911/3103/24 скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський