ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2026 р. Справа №926/2853-б/24(926/2908/25)

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів СКРИПЧУК О.С.

КРАВЧУК Н.М.

за участю секретаря судового засідання - ТЕЛИНЬКО Я.П.

сторони в судове засідання не з`явилися.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Таку Владислава Вікторовича (вх.ЗАГС №01-05/3669/25 від 03.12.2025)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 (суддя Дутка В.В.)

у справі № 926/2853-б/24 (926/2908/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп", м.Чернівці

до Фізичної особи-підприємця Таку Владислава Вікторовича, м. Ізмаїл Одеської області

про стягнення заборгованості в сумі 100 000,00 грн

в межах справи № 926/2853-б/24

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ніко-Тайс, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Роско Груп, м. Чернівці

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

В провадженні Господарського суду Чернівецької області перебуває справа №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ «Роско Груп».

Постановою суду від 07.05.2025 припинено процедуру розпорядження майном боржника, визнано ТОВ «Роско Груп» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кочин Н.В.

ТОВ «Роско Груп» в особі ліквідатора Кочин Н.В. звернулася до суду з позовом до ФОП Таку Владислава Вікторовича про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 100 000,00 грн, як безпідставно набутого майна (грошових коштів) в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час виконання обов`язків ліквідатора у справі №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ «Роско Груп» було встановлено збільшення розміру дебіторської та кредиторської заборгованості товариства протягом останніх років. Під час аналізу фінансово-господарської діяльності боржника ліквідаторкою встановлено, що грошові кошти, отримані від реалізації товарів, а також наявні кошти спрямовувалися на безпідставне перерахування на користь різних осіб, при цьому розрахунки з постачальниками та виконання існуючих грошових зобов`язань належним чином не здійснювалися.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів укладення між сторонами цивільно-правового договору у встановленому законом порядку, а також доказів фактичного виконання робіт, грошові кошти у сумі 100 000,00 грн, перераховані ТОВ «Роско Груп» на рахунок ФОП Таку В.В., відповідно до ст. 1212 ЦК України є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу.

Господарський суд Чернівецької області рішенням від 06.11.2025 у справі №926/2853-б/24 (926/2908/25) позов задовольнив. Стягнув з ФОП Таку В.В. на користь ТОВ «Роско Груп» 100 000,00 грн безпідставно отриманих коштів та 2 422, 40 грн судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач без достатньої правової підстави набув та утримує грошові кошти позивача в сумі 100 000,00 грн, оскільки між сторонами відсутній належним чином укладений цивільно-правовий договір, докази надання послуг або інші правові підстави для отримання спірних коштів відповідачем не подані, а тому такі кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Також просив долучити до матеріалів справи докази.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, що є істотним порушенням норм процесуального права. Таке порушення призвело до однобічного дослідження доказів та ухвалення рішення з урахуванням виключно позиції позивача. У зв`язку з неналежним повідомленням про розгляд справи, відповідач був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема подати докази до суду першої інстанції.

Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції за умови обґрунтування учасником справи неможливості їх подання з причин, що не залежали від нього. У даному випадку такою причиною є відсутність обізнаності про розгляд справи і з огляду на викладене, просить долучити до матеріалів справи:

- копію договору підряду № 22/05/18 щодо виконання робіт з поточного ремонту складського приміщення (будівлі), розташованого за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Зелена, 38;

- копію опису вкладення до цінного листа;

- копію конверта, повернутого відправнику з відміткою «компанія вибула».

Вказує на те, що 22.05.2018 між ФОП Таку В.В. та ТОВ Роско Груп укладено договір підряду № 22/05/18 по виконанню робіт з поточного ремонту складського приміщення за адресою: Одеська область, Ізмаїльський р-н, с. Саф`яни, вул. Зелена, 38. На виконання п.1.1. договору, ФОП Таку В.В. проводились роботи згідно переліку, встановленому технічним завданням і відповідно до цього, висновки суду першої інстанції на підставі ст. 1212 ЦК України про відсутність правової підстави для набуття коштів відповідачем є помилковими.

Зазначає також про те, що позовна заява не підлягала задоволенню через сплив позовної давності, так як платіж здійснено 22.05.2018, а позов подано - 01.09.2025.

У поданих запереченнях щодо долучення доказів, ініціюючий кредитор зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 172 ГПК України позивач або особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії разом із копіями доданих документів листом з описом вкладення.

Зазначає, що ФОП Таку В.В. не повідомив апеляційний господарський суд про те, що 04.09.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача примірник позовної заяви з додатками цінним листом з описом вкладення за номером 124.

При цьому наголошує, що питання щодо отримання відповідачем вказаного поштового відправлення та ухвали про відкриття провадження належать до сфери організації внутрішньої діяльності поштового відділення, а також залежать від волевиявлення уповноваженого представника відповідача з`явитися до відділення поштового зв`язку для отримання кореспонденції. Крім того, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»» зазначає, що апелянта було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, а наданими матеріалами справи підтверджується, що сторона, наділена відповідними процесуальними правами, скористалася ними на власний розсуд.

Розглянувши клопотання апелянта про долучення доказів, колегія суддів зазначає таке.

За змістом ст. 165 ГПК України відповідач зобов`язаний подати всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, разом із відзивом.

За змістом ч. 3, 8 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В ч. 2, 3 ст. 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до правового висновку щодо застосування ст. 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (відповідача).

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази направлення відповідачу копії позовної заяви разом із доданими до неї документами.

Зокрема, до додатків до позовної заяви долучено квитанцію №419, у якій зазначено повні реквізити відповідача, включаючи номер телефону. Вказаний номер телефону відповідає інформації, розміщеній в Єдиному рержавному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо офіційних засобів зв`язку, а також цей номер зазначає сам апелянт в апеляційній скарзі.

Таким чином, позивачем було вжито всіх передбачених законом заходів для належного повідомлення відповідача про звернення до суду.

Зокрема, місцевим господарським судом на адресу відповідача було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі. Водночас зазначене поштове відправлення було повернуто до суду з відміткою поштового відділення «відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 139), що підтверджується відповідною довідкою про неможливість вручення судової повістки.

Відповідно до вимог процесуального законодавства, у разі повернення поштового відправлення з такою відміткою сторона вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду (справа № 755/17944/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду)

Наведені обставини свідчать про те, що неотримання відповідачем судової кореспонденції відбулося з причин, які залежали від нього самого, та може розцінюватися як свідоме ухилення від її отримання.

За змістом статей 76, 77, 78 докази мають бути належними, допустимими та достовірними і кожний доказ суд оцінює окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тож для здійснення оцінки письмових доказів суд повинен розуміти зміст таких документів, що дозволить виявити суперечливості, забезпечить узгодженість дій усіх учасників процесу та дотримання верховенства права. Тобто процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, повинні бути викладені українською (державною), зрозумілою суду мовою.

До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Правильність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2 гл. 8 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок № 296/5), визначено: якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.

Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.

Отже, докази, не перекладені з іноземної мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат», не є належними документами, оскільки вони не оформлені в установленому законом порядку. Аналогічний правовий висновок викладений в постановах КГС ВС від 12.03.2025 у справі № 910/20940/21 (910/19964/23) від 03.03.2025 у справі № 910/628/20.

Оскільки подані докази не перекладені українською мовою та не засвідчені у порядку, встановленому законодавством, вони не відповідають вимогам належності та допустимості доказів і не можуть вважатися належними письмовими доказами.

Враховуючи усе в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення поданих доказів без розгляду, а тому такі не враховуються судом приприйнятті рішення у цій справі.

05.02.2026 в судове засідання представники учасників справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи.

Фактичні обставини справи та оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала .

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 ЦК України.

Набуття відповідачем, як однією зі сторін зобов`язання, коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у відповідача правових підстав для утримання грошових коштів у сумі 100 000,00 грн, перерахованих позивачем, а також відсутні докази повернення відповідачем грошових коштів позивачу.

З огляду на те, що сплата позивачем зазначених коштів як оплати ремонтних робіт за договором була здійснена поза межами договірних зобов`язань, такі кошти перебувають у відповідача без достатньої правової підстави у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Відтак вимоги позивача про стягнення 100 000,00 грн є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що відповідає встановленим обставинам справи і нормам матеріального права.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 129, 269-270, 275-276,281-284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Таку Владислава Вікторовича залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у справі № 926/2853-б/24 (926/2908/25) - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області .

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді О.С. СКРИПЧУК

Н.М. КРАВЧУК