ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Справа № 906/172/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача 1 - не з`явився

від позивача 2 - не з`явився

від відповідача - Рудзей Ю.В.

прокурор - Кока С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 (повний текст складено 16 червня 2025 року, суддя Кудряшова Ю.В.)

за позовом Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави в особі

1) Адміністрації державної прикордонної служби України

2) Військової частини НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 479 065,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод №3, №4, №5 від 01 листопада 2021 року, №7, №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти та про стягнення з відповідача на користь позивача-2 Військової частини НОМЕР_1 грошових коштів в сумі 479065,69 грн, з яких 303248,53 грн - зайво сплачені кошти за договором №10-21 від 25 жовтня 2021 року, 27292,38 грн - 3% річних, 148524,78 грн - інфляційні.

Позовні вимоги грунтуються на тому, що додатковими угодами від 01 листопада 2021 року №3, №4, №5 та від 30 листопада 2021 року №7, №8 безпідставно збільшено ціну електричної енергії за відсутності підстав передбачених пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 задоволено позов Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави в особі Адміністрації державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 479065,69 грн.

Визнано недійсною додаткову угоду №3 від 01 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти.

Визнано недійсною додаткову угоду №4 від 01 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти.

Визнано недійсною додаткову угоду №5 від 01 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти.

Визнано недійсною додаткову угоду №7 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти.

Визнано недійсною додаткову угоду №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на користь Військової частини НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 479065,69 грн., з яких 303 248,53 грн. - зайво сплачені кошти за договором №10-21 від 25 січня 2021 року, 27292,38 грн - 3% річних, 148524,78 грн - інфляційні.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону 22325,99 грн. сплаченого судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що вартість 1 кВт*год. електричної енергії внаслідок укладання вказаних вище оспорюваних додаткових угод, а саме: від 01 листопада 2021 року №№4,5 та від 30 листопада 2021 року №№7,8 зросла від первісної з 4,0800 до 5,232208 грн. за 1 кВт*год. на понад 28%. Оспорювані додаткові угоди були укладені сторонами у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку, про що зазначено в самих угодах. В обґрунтування такого коливання подано інформацію з веб-сайту "Оператор ринку" щодо аналізу роботи ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку. При цьому, зазначена інформація не відображає необхідну інформацію щодо зміни цін на електроенергію, оскільки не містять даних щодо динаміки ціни на електричну енергію з моменту укладення договору до моменту ініціювання постачальником збільшення ціни. Натомість лише містять відомості про вартість електричної енергії станом на конкретні дати та періоди.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Обгрунтовуючи вимоги апелянт зазначає, що кожною із оспорюваних додаткових угод ціна піднімалася в межах до 10%, як і було передбачено пунктом 4.8.2 Договору. Разом з тим, 24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду постановою у справі №922/2321/22, дійшла висновку, що норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не дозволяють збільшувати ціну товару більш ніж на 10% від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю. І саме на визначені вищевказаною постановою висновки посилався суд, приймаючи рішення про визнання недійсними додаткових угод до Договору. Враховуючи, що висновки Великої Палати Верховного Суду по справі №922/2321/22 безпосередньо впливають на вирішення даного спору, товариством було подано клопотання про зупинення розгляду справи до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення. В свою чергу, судом було відмовлено в задоволенні вищевказаного клопотання ТОВ "ЖОЕК". За таких обставин, для Товариства є незрозумілим подальше прийняття судом рішення, яке фактично базується на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові у справі №922/2321/22.

Апелянт звертає увагу суду, що в рішенні взагалі не зазначається про те, що товариством заявлялося клопотання про зупинення розгляду справи, а також про відмову в його задоволенні судом.

Скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 та стверджує, що підстава для стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникне виключно у разі прийняття та набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними додаткових угод до Договору, укладеного між Військовою частиною та ТОВ "ЖОЕК", коли відповідно б відпала підстава набуття останнім коштів. Саме з цього моменту, на переконання апелянта, у нього виникає обов`язок повернути безпідставно утримані кошти, а у позивача, як кредитора право на отримання обтяжень та застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання за увесь час прострочення.

Листом №906/172/25/3654/25 від 07 липня 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

17 липня 2025 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/172/25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 липня 2025 року у справі №906/172/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 та призначено розгляд апеляційної скарги на 17 вересня 2025 р. об 11:00 год.

24 липня 2025 року на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якій заявник просить зупинити провадження у справі №906/172/25 відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення.

31 липня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Коки Сергія Леонідовича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у справі №906/172/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 серпня 2025 року у справі №906/172/25 вказане клопотання задоволено.

05 серпня 2025 року від Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. Прокурор вважає, що висновки апелянта про обов`язок суду зупинити розгляд даної справи до розгляду справи №920/19/24, про передчасність винесеного рішення, його неповноту, є необґрунтованими й такими, що суперечать вимогам закону.

Щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України прокурор звертає увагу на те, що вирішуючи виключну правову проблему з цього питання Велика Палата Верховного Суду у пунктах 84-85 постанови від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 зауважила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Подібний висновок викладений у пунктах 66, 67 постанови Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі № 910/9544/19. За обставинами цієї справи особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виник у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду вважає правильним.

05 серпня 2025 року від Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони надійшли заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №906/172/25.

18 серпня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" - Рудзей Юрія Володимировича надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №906/172/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року у справі №906/172/25 вказана заява задоволена.

15 вересня 2025 року від Адміністрації державної прикордонної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає рішення Господарського суду Житомирської області законним та обгрунтованим. Судом вірно застосовані правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №922/2321/22 відтак з огляду на недійсність угод та вимоги пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, застосовуючи положення статей 530, 625 Цивільного кодексу України, суд стягнув 303248,53 грн зайво сплачених коштів за договором, а також інфляційні та 3% річних за користування коштами.

15 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Військової частини НОМЕР_1 - Голубця Олександра Романовича надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №906/172/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 вересня 2025 року у справі №906/172/25 вказана заява задоволена.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2025 року у справі №906/172/25 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" про зупинення провадження у справі №906/172/25. Провадження у справі №906/172/25 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24 та оприлюднення повного тексту постанови. Зобов`язано сторін повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про усунення обставин, що спричинили зупинення провадження у справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 січня 2026 року у справі №906/172/25 поновлено провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 та призначено дату судового засідання на 11 лютого 2026 року об 10:40 год.

В судовому засіданні 11 лютого 2026 року, яке проводилось в режимі відеоконференції у відповідності до статті 197 ГПК України, представник відповідача та прокурор повністю підтримали вимоги і доводи викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Представники позивачів в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників відповідача та прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - частковому скасуванню.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 січня 2021 року за результатами проведеної процедури закупівлі відкритих торгів за предметом "Електрична енергія", між Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник/позивач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (ТОВ "ЖОЕК"/учасник/відповідач) укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти №10-21, предметом якого є електрична енергія (ДК 021:2015 код 09310000-5 Електрична енергія) (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 1.2 договору учасник зобов`язується у 2021 році поставити замовникові електричну енергію, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити її в повному обсязі.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що кількість електричної енергії 912090 кВт*год, згідно з відповідним тарифом на електроенергію на дату проведення процедури закупівлі.

Пунктом 1.4 договору визначено, що обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від потреби в електричній енергії та реального фінансування видатків Замовника.

Ціна цього договору на момент його укладення становить 3 721 327,20 грн., у тому числі ПДВ 620 221.20 грн (пункт 3.1 договору).

Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється замовником виключно шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ "ЖОЕК" (пункт 4.4 договору).

Пунктами 4.8 - 4.9 договору передбачені порядок та випадки внесення змін до договору, у тому числі щодо зміни його істотних умов.

Так, істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

пункт 4.8.1 Зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

пункт 4.8.2. Збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж до 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю та відбудеться за рахунок зменшення договірних обсягів (кількості) товару, може змінюватись протягом дії договору відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та відбудеться не раніше завершення поставки у розрахунковому періоді (місяці) та оформлення Акта приймання-передачі, не частіше ніж один раз на 15 днів з моменту останньої зміни ціни за одиницю товару.

Для забезпечення юридично коректного встановлення обставин для перегляду ціни учасник звертається у письмовій формі до замовника з ініціативним листом щодо обґрунтованості в необхідності підвищення ціни за одиницю товару за договором у зв`язку із коливанням ціни на ринку. До звернення додаються докази коливання ціни, а саме: копія експертного висновку, що оформлений Торгово-промисловою палатою або довідка з Української енергетичної біржі, ДП "Держзовнішінформ" тощо, які містять інформацію про коливання ринкової ціни на електричну енергію.

Така зміна ціни електричної енергії визначається шляхом укладення додаткових угод до даного договору. Внесення таких змін повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Умови договору сторони зобов`язані виконувати кожного разу в тому числі з урахуванням змінених умов.

Додатковою угодою №1 від 25 січня 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року розділ ІІІ "Ціна договору" доповнено наступним пунктом "3.2. Бюджетні зобов`язання по цьому Договору виникають в межах кошторисних призначень замовника на 2021 рік і на момент укладання Додаткової угоди становлять 2 267 256,00 грн. у т.ч. ПДВ 377 876,00 грн. Подальше виникнення зобов`язань буде збільшуватися відповідно до бюджетних призначень та регламентуватиметься шляхом укладення додаткових угод, але в будь-якому разі не може перевищувати загальної суми даного Договору".

Додатковою угодою №2 від 26 жовтня 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року розділ ІІІ "Ціна договору" доповнено наступним пунктом "3.2. Бюджетні зобов`язання по цьому Договору виникають в межах кошторисних призначень замовника на 2021 рік і на момент укладання Додаткової угоди становлять 2 267 256,00 грн. у т.ч. ПДВ 377 876,00 грн. Бюджетні зобов`язання по цьому Договору на вересень місяць 2021 року становитимуть 300000 грн у тому числі ПДВ 50000 грн. Загальна сума цієї додаткової угоди становить: 2567256 грн. Подальше виникнення зобов`язань буде збільшуватися відповідно до бюджетних призначень та регламентуватиметься шляхом укладення додаткових угод, але в будь-якому разі не може перевищувати загальної суми даного Договору".

Додатковою угодою №3 від 01 листопада 2021 року до договору №10-21, на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними, розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,309937 грн., сума договору (з ПДВ) 3721327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".

Таким чином, вказаною додатковою угодою збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,0800 до 4,309937 грн.

Додатковою угодою №4 від 01 листопада 2021 року до договору №10-21, на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,562845 грн., сума договору (з ПДВ) 3721327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".

Тобто, 01 листопада 2021 року укладено ще одну додаткову угоду №4, якою збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,309937 до 4,562845 грн.

Додатковою угодою №5 від 01 листопада 2021 року до договору №10-21, на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,841018 грн., сума договору (з ПДВ) 3721327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт год".

Отже, 01 листопада 2021 року укладено ще одну додаткову угоду №5, якою збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,562845 до 4,841018 грн.

Додатковою угодою №6 від 01 листопада 2021 року внесено зміни до пункту 3.2. договору №10-21 щодо загальної суми ціни правочину в межах кошторисних призначень замовника, а саме визначено загальну суму цієї додаткової угоди становить 3087256 грн.

Додатковою угодою №7 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21, на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,918504 грн., сума договору (з ПДВ) 3721327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".

Цією додатковою угодою збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,841018 до 4,918504 грн.

Додатковою угодою №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21, на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 5,232208 грн., сума договору (з ПДВ) 3 721 327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".

Тобто, 30 листопада 2021 року збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,918504 до 5,232208 грн.

Додатковою угодою №9 від 19 грудня 2021 року внесено зміни до пункту 3.2 договору №10-21 щодо загальної суми ціни правочину в межах кошторисних призначень замовника, а саме визначено загальну суму цієї додаткової угоди становить 3503203,74 грн.

Додатковою угодою №10 від 23 грудня 2021 року внесено зміни до пункту 3.2. договору №10-21 щодо відомостей про зміну бюджетних зобов`язань по цьому договору в межах кошторисних призначень замовника. Ціна за одиницю товару не змінювалась.

Відповідно до Порядку взаємодії між органами державної контрольно-ревізійної служби та органами прокуратури, внутрішніх справ і Служби безпеки України, затвердженого наказами Головного КРУ України, BMC України, СБУ, Генеральної прокуратури України від 19 жовтня 2006 року №346/1025/685/53, що діючий та зареєстрований у Мінюсті України 25 жовтня 2005 року за №1166/13040, Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону доручено спеціалісту Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області дослідити обґрунтованість підвищення ціни при виконанні договору №10-21 та обрахувати суму зайво сплачених Військовою частиною НОМЕР_1 коштів.

Спеціалістом, з посиланням на наданій документи, встановлено наступне.

Підставами для укладання додаткових угод, а саме: від 01 листопада 2021 року №№ 3, 4, 5 та від 30 листопада 2021 року №№ 7, 8, якими змінювалась ціна за одиницю товару в договір №10-21, стали відомості, що розміщені на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", а також листи ТОВ "ЖОЕК" від 20 жовтня 2021 року № 3773-05 (з додатками), від 21 жовтня 2021 року №3831-05 (з додатками), від 22 жовтня 2021 року №3847-05 (з додатками), від 12 листопада 2021 року №4176-05 (з додатками) та лист від 15 листопада 2021 року № 4199-05 (з додатками).

Зазначені вище листи та відомості з веб-сайту "Оператор ринку" не містили даних про коливання ціни на електричну енергію за відповідний період та не могли слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.

Також спеціаліст дійшов висновку, що лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 20 жовтня 2021 року № 3773-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді №3 від 01 листопада 2021 року до договору № 10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25 січня 2021 року (дата укладання договору №10-21) по 01 листопада 2021 року (дата укладання додаткової угоди №3), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.

Лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 21 жовтня 2021 року №3831-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 01 листопада 2021 року №4 до договору №10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25 січня 2021 року (дата укладання договору № 10-21) по 01 листопада 2021 року (дата укладання додаткової угоди №4), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.

Лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 22 жовтня 2021 року №3847-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 01 листопада 2021 року №5 до договору №10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25 січня 2021 року (дата укладання договору №10-21) по 01 листопада 2021 року (дата укладання додаткової угоди №5), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.

Лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 12 листопада 2021 року №4176-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 30 листопада 2021 року №7 до договору №10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25 січня 2021 року (дата укладання договору №10-21) по 30 листопада 2021 року (дата укладання додаткової угоди №7), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.

Також лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 15 листопада 2021 року №4199-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 30 листопада 2021 року №8 до договору №10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25 січня 2021 року (дата укладання договору №10-21) по 30 листопада 2021 року (дата укладання додаткової угоди №8), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.

Спеціаліст також виснував, що при збільшенні ціни у договорі №10-21 за 1 кВт*год. сторонами порушені вимоги пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" при укладенні додаткових угод до цього правочину, а також пункт 4.8 договору №10-21, оскільки:

- мало місце збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни, яка була визначена сторонами при укладенні договору № 10-21,

- при відсутності належного документа підтвердження, що призвело до збільшення ціни за одиницю товару та зменшенню кількості електричної енергії.

За результатом аналізу Актів приймання-передачі електроенергії та документів про оплату, прокурор встановив, що внаслідок необґрунтованого підняття ціни згідно додаткових угод №3 від 01 листопада 2021 року, №4 від 01 листопада 2021 року, №5 від 01 листопада 2021 року, №7 від 30 листопада 2021 року та №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 зайво сплачено на користь ТОВ "ЖОЕК" 303248,53 грн.

Крім того, прокурором заявлено до стягнення 27292,38 грн 3% річних та 148524,78 грн інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, з чим не може погодитись колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" не містить доводів щодо незгоди з рішенням Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 в частині представництва інтересів держави прокурором.

У відповідності до частини 4 статті 269 ГПК України апеляційним господарським судом не встановлено підстав для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що за результатами проведення процедури публічної закупівлі електричної енергії за державні кошти замовником - Військовою частиною НОМЕР_1 , переможцем процедури закупівлі визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія".

За наслідками проведення закупівлі 25 січня 2021 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти №10-21, предметом якого є постачання електричної енергії (ДК 021:20-5). Ціна договору на момент його укладення становила 3 721 327,20 грн, у тому числі ПДВ 620 221,20 грн, з визначенням обсягу постачання електричної енергії у кількості 912 090 кВт·год.

Тобто, вартість електричної енергії визначена у розмірі 4,0800 грн за 1 кВт*год.

Уклавши 25 січня 2021 року договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 10-21, сторони погодили всі його істотні умови, а також порядок та підстави внесення змін до них, що визначено пунктами 4.8 4.9 договору.

Так, істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

пункт 4.8.1 Зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

пункт 4.8.2. Збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж до 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю та відбудеться за рахунок зменшення договірних обсягів (кількості) товару, може змінюватись протягом дії договору відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та відбудеться не раніше завершення поставки у розрахунковому періоді (місяці) та оформлення Акта приймання-передачі, не частіше ніж один раз на 15 днів з моменту останньої зміни ціни за одиницю товару.

Для забезпечення юридично коректного встановлення обставин для перегляду ціни учасник звертається у письмовій формі до замовника з ініціативним листом щодо обґрунтованості в необхідності підвищення ціни за одиницю товару за договором у зв`язку із коливанням ціни на ринку. До звернення додаються докази коливання ціни, а саме: копія експертного висновку, що оформлений Торгово-промисловою палатою або довідка з Української енергетичної біржі, ДП "Держзовнішінформ" тощо, які містять інформацію про коливання ринкової ціни на електричну енергію.

Така зміна ціни електричної енергії визначається шляхом укладення додаткових угод до даного договору. Внесення таких змін повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Умови договору сторони зобов`язані виконувати кожного разу в тому числі з урахуванням змінених умов.

Колегія суддів враховує, що кожна зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема ціни за одиницю товару, повинна мати самостійне, належне та документально підтверджене обґрунтування. Документи, якими обґрунтовується зміна ціни, повинні містити підтвердження фактичного коливання ринкової ціни товару, динаміку такого коливання, джерела інформації та їх співвідношення з попередніми періодами.

Сам по собі факт існування змін ціни електричної енергії на ринку не є безумовною підставою для зміни ціни товару, що є предметом договору про закупівлю, укладеного за результатами публічних торгів.

Звертаючись до замовника з пропозиціями щодо підвищення ціни, постачальник зобов`язаний обґрунтувати, чому саме відповідні ринкові зміни унеможливлюють виконання договору за ціною, запропонованою під час тендеру, а також довести, що таке підвищення було непрогнозованим, тобто таким, яке не могло бути передбачене та враховане при формуванні тендерної пропозиції.

Під коливанням ціни слід розуміти зміну ціни товару на ринку за певний період часу, як у бік збільшення, так і у бік зменшення, причому таке коливання повинно відбуватися саме у період з моменту укладення договору або останньої зміни ціни і до внесення чергових змін.

Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).

Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24.

У даній справі відповідач, обґрунтовуючи укладення додаткових №№ 3, 4, 5 від 01 листопада 2021 року та №№ 7, 8 від 30 листопада 2021 року керувався листами, які направлялися Військовій частині НОМЕР_1 та інформацією з веб-сайту "Оператор ринку" щодо аналізу роботи ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку.

З дослідженого колегією суддів вбачається, що підставою для укладення додаткових угод є:

- лист ТОВ "ЖОЕК" №3773-05 від 20 жовтня 2021 року, у якому вказано, що підставою для підвищення ціни електроенергії по договору є зростання середньозваженої ціни електричної енергії по РДН в торговій зоні "ОЕС України" станом на 05 серпня 2021 року відносно середньозваженої ціни станом на 29 липня 2021 року, що підтверджується офіційними даними вебсайту "Оператор ринку";

- лист ТОВ "ЖОЕК" №3831-05 від 21 жовтня 2021 року, у якому вказано, що підставою для підвищення ціни електроенергії по договору є зростання середньозваженої ціни електричної енергії по РДН в торговій зоні "ОЕС України" за 1-шу декаду жовтня 2021 року відносно середньозваженої ціни за вересень 2021 року, що підтверджується офіційними даними вебсайту "Оператор ринку";

- лист ТОВ "ЖОЕК" №3847-05 від 22 жовтня 2021 року, у якому вказано, що підставою для підвищення ціни електроенергії по договору є зростання середньозваженої ціни електричної енергії по РДН в торговій зоні "ОЕС України" за 2-гу декаду жовтня 2021 року відносно середньозваженої ціни за 1-шу декаду жовтня 2021 року, що підтверджується офіційними даними вебсайту "Оператор ринку";

- лист ТОВ "ЖОЕК" №4176-05 від 12 листопада 2021 року, у якому вказано, що підставою для підвищення ціни електроенергії по договору є зростання середньозваженої ціни електричної енергії по РДН в торговій зоні "ОЕС України" за 3-тю декаду жовтня 2021 року відносно середньозваженої ціни за 2-гу декаду жовтня 2021 року, що підтверджується офіційними даними вебсайту "Оператор ринку";

- лист ТОВ "ЖОЕК" №4199-05 від 15 листопада 2021 року, у якому вказано, що підставою для підвищення ціни електроенергії по договору є зростання середньозваженої ціни електричної енергії по РДН в торговій зоні "ОЕС України" за 1-шу декаду листопада 2021 року відносно середньозваженої ціни за 3-тю декаду жовтня 2021 року, що підтверджується офіційними даними вебсайту "Оператор ринку".

Проаналізувавши надані листи, колегія суддів дійшла висновку, що вони не можуть вважатися належним та достатнім документальним підтвердженням коливання ціни електричної енергії у розумінні статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Зазначена у вказаних листах інформація не відображає необхідних відомостей щодо зміни ціни електричної енергії, оскільки не містить даних про динаміку ціни на електричну енергію з моменту укладення договору або з дати останнього внесення змін до нього і до моменту ініціювання постачальником збільшення ціни. Натомість такі документи містять лише вибіркові відомості про вартість електричної енергії станом на окремі дати або короткі періоди часу, без їх співвідношення з попередніми періодами дії договору.

Крім того, подані відповідачем документи не містять аналізу пропорційності запропонованого підвищення ціни, не співвідносять нову ціну з ціною, встановленою попередньою додатковою угодою, та не підтверджують того, що виконання договору за раніше погодженою ціною стало для постачальника об`єктивно та очевидно економічно невигідним.

Також колегія суддів враховує, що сам по собі факт фіксації зростання середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" у межах окремих декад чи коротких часових відрізків не свідчить про наявність саме коливання ціни у розумінні законодавства у сфері публічних закупівель, оскільки не підтверджує зміну ціни у динаміці з урахуванням показників, що стали підставою для попередніх змін істотних умов договору.

Крім того, колегією суддів встановлено, що додаткові угоди №№ 3, 4 та 5 були укладені сторонами в один день, а саме 01 листопада 2021 року, так само як додаткові угоди №№ 7 та 8 були укладені в один день - 30 листопада 2021 року. Вказане свідчить про те, що зазначені зміни істотних умов договору здійснювалися не як реакція на послідовне та самостійне коливання ціни електричної енергії на ринку у різні періоди часу, а фактично мали характер одномоментного коригування ціни, що суперечить вимозі щодо наявності окремого, належного та документально підтвердженого обґрунтування для кожної зміни істотних умов договору.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів наявності належних та достатніх правових і фактичних підстав для внесення змін до істотних умов договору шляхом укладення додаткових угод №№ 3, 4, 5 від 01 листопада 2021 року та №№ 7, 8 від 30 листопада 2021 року, а надані листи ТОВ "ЖОЕК" та інформація з вебсайту ДП "Оператор ринку" не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності доказів у розумінні статті 86 ГПК України.

Крім того, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону №114-ІХ) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону №114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10% від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 922/433/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/779/23, від 06 лютого 2025 року у справі № 910/5182/24, від 18 лютого 2025 року у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10% від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Отже, згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:

- збільшення ціни за одиницю товару до 10%;

- збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;

- така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

- така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.

Законом №1530-ІХ внесено зміни до Закону № 922-VIII (у редакції Закону №114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".

Внесеними Законом №1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю /внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом"природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.

Так, на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону №114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.

Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX (див. https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

Проте пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як у редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом №1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Водночас положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIIIу редакції Закону №1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10%. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10% ціни, встановленої в договорі закупівлі.

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24.

Отже, норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.

Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10% ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.

Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону №922-VIII.

Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10% при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24 наголошено на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, суд звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ №1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ №1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10% застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50% ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.

Тобто положеннями постанови КМУ №1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50%, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10% під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом №1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Разом з тим колегія суддів враховує, що зміна ціни електричної енергії, оформлена додатковою угодою №4 від 01 листопада 2021 року, призвела до її збільшення на 11,83% (з 4,0800 грн/кВт до 4,562845 грн/кВт), що перевищило граничний розмір у 10%, встановлений пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що необхідність укладення додаткових угод №3, №4, №5, №7 та №8 не була належним чином обґрунтована та документально підтверджена, а збільшення ціни електричної енергії за додатковими угодами №4, №5, №7 та №8 перевищило граничний розмір зміни ціни за одиницю товару, встановленого пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з чим укладення зазначених додаткових угод не відповідало вимогам наведеної норми Закону.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними додаткових угод №3, №4, №5 від 01 листопада 2021 року, №7, №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти, оскільки вони укладені з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та суперечать інтересам держави.

Щодо вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 303248,53 грн., перерахованих за товар, який не отримано відповідно до умов договору.

Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За приписами пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Додаткові угоди №3, №4, №5 від 01 листопада 2021 року, №7, №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року, є недійсними та не породжують правових наслідків.

Поверненню до державного бюджету підлягають кошти, які надлишково сплачено за умовами оспорюваних Додаткових угод протягом строку їх дії.

Оскільки оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо ціни електричної енергії, поставленої за договором №10-21 від 25 січня 2021 року, мали регулюватись умовами самого договору, а ціна електричної енергії мала б становити 4,08 грн. за 1 кВт*год.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за наведеними нижче Актами приймання-передачі електричної енергії Військовій частині НОМЕР_1 поставлено електричну енергію за ціною за 1 кВт*год. дорожче ніж 4,08 грн. (з ПДВ), а саме:

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 31 жовтня 2021 року №10537, учасником передано електричної енергії в кількості 6582,00 кВт*год. на загальну суму 30258,11 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення №3646 від 17 листопада 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 4,5970 грн., тобто 17 листопада 2021 року зайво сплачено 3403,55 грн. (30258,11 грн. - 26854,56 грн. (6582кВт*4,08 грн.);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 17 листопада 2021 року №64367, учасником передано електричної енергії в кількості 69559,00 кВт*год. на загальну суму 395103,28 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення № 3645 від 17 листопада 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 5,6801 грн., тобто 17 листопада 2021 року зайво сплачено 111 302,56 грн. (395103,28 грн - 283800,72 грн (69559 кВт *год *4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 31 жовтня 2021 року №13574, учасником передано електричної енергії в кількості 18142,00 кВт*год. на загальну суму 83399,71 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення № 3647 від 17 листопада 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 4,5970 грн., тобто 17 листопада 2021 року зайво сплачено 9 380,35 грн. (83399,71 грн - 74019,36 грн (18142 * 4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 20 грудня 2021 року №71070, учасником передано електричної енергії в кількості 78556,00 кВт*год. на загальну суму 403628,21 грн з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення № 4151 від 21 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 5,1380 грн, тобто 21 грудня 2021 року зайво сплачено 83119,73 грн (403628,21 - 320508,48 (78556 * 4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 20 грудня 2021 року №15121, учасником передано електричної енергії в кількості 5568,00 кВт*год. на загальну суму 27387,72 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжних доручень №4152 від 21 грудня 2021 року та №4152/1 від 21 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 4,9187 грн., тобто 21 грудня 2021 року зайво сплачено 4670,28 грн (27387,72 - 22717,44 (5568*4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 20 грудня 2021 року №11552, учасником передано електричної енергії в кількості 6266,00 кВт*год. на загальну суму 32195,25 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжних доручень №4153 та 4153/1 від 21 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 5,1380 грн, тобто 21 грудня 2021 року зайво сплачено 6629,97 грн. (32195,25 - 25565,28 (6266*4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 21 грудня 2021 року №15121, учасником передано електричної енергії в кількості 12993,00 кВт*год. на загальну суму 67980,41 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення №4154 від 21 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 5,2320 грн. , тобто 21 грудня 2021 року зайво сплачено 14968,97 грн. (67980,41 грн - 53011,44 (12993*4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 29 грудня 2021 року №15326, учасником передано електричної енергії в кількості 6273,97 кВт*год. на загальну суму 32846,38 грн з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжних доручень №4426 та №4427 від 29 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 5,2353 грн., тобто 29 грудня 2021 року зайво сплачено 7248,58 грн. (32846,38 грн - 25597,80 (6273,97*4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 29 грудня 2021 року №71070/1, учасником передано електричної енергії в кількості 26691,50 кВт*год. на загальну суму 167516,00 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення №4428 від 29 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 6,2760 грн., тобто 29 грудня 2021 року зайво сплачено 58614,68 грн. (167516 грн - 108901,32 (26691,50*4,08);

- відповідно до Акту приймання-передачі електричної енергії від 29 грудня 2021 року №12097, учасником передано електричної енергії в кількості 3394,00 кВт*год. на загальну суму 17757,38 грн. з ПДВ, за які замовником відповідно до платіжного доручення №4429 від 29 грудня 2021 року проведено оплату в повному обсязі. Ціна за 1 кВт*год. становила 5,2319 грн, тобто 29 грудня 2021 року зайво сплачено 3909,86 грн. (17757,38 грн. - 13847,52 (3394*4,08).

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що внаслідок необґрунтованого підняття ціни згідно додаткових угод №3 від 01 листопада 2021 року, №4 від 01 листопада 2021 року, №5 від 01 листопада 2021 року, №7 від 30 листопада 2021 року та №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21, державою в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_1 зайво сплачено ТОВ "ЖОЕК" 303248,53 грн.

Відповідно, різниця між сумою фактично сплачених коштів (за цінами, які встановлювались додатковими угодами) та сумою, що підлягає сплаті з урахуванням ціни, погодженої при укладенні договору, являється грошовою сумою, що була безпідставно одержана, підстава її набуття відпала, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖОЕК" зобов`язане її повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Отже, вимога про стягнення з ТОВ "ЖОЕК" коштів в сумі 303248,53 грн. на користь Військової частини НОМЕР_1 правомірно задоволена місцевим судом.

Аналогічний підхід щодо правозастосування статей 216, 1212 Цивільного кодексу України викладений у постановах Верховного Суду від 05 березня 2024 року у справі №927/68/23, від 26 березня 2024 року у справі №927/373/22, від 03 липня 2024 року у справі №910/13579/23, від 12 березня 2025 року у справі №924/524/24.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції ухвалив рішення, фактично базуючись на висновках Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22, та не врахував подане ТОВ "ЖОЕК" клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду справи №920/19/24 Великою Палатою Верховного Суду.

Однак із матеріалів справи та ухвали Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/172/25 вбачається протилежне. Суд першої інстанції розглянув клопотання ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" про зупинення провадження та обґрунтовано відмовив у його задоволенні, мотивуючи ухвалу тим, що вирішення спору у справі №920/19/24 не створює об`єктивної неможливості розгляду справи №906/172/25, а тому підстав для зупинення провадження немає. Крім того, станом на дату ухвали суду першої інстанції не було відомо про прийняття справи №920/19/24 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки відповідні процесуальні документи ще не були оприлюднені, і тому клопотання апелянта слід було вважати передчасним.

Водночас для забезпечення єдності судової практики та реалізації прав ТОВ "ЖОЕК" апеляційним господарським судом провадження згодом було зупинено до отримання відповідних висновків Великої Палати, а відтак вказані доводи апелянта не беруться до уваги.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Прокурором заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відсутності на майбутнє підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.

Із цього моменту виникає передбачений частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Оскільки право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У постанові від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему, яка полягає в тому, що у судовій практиці склались протилежні підходи щодо визначення моменту прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна, звернула увагу на таке:

"77. В ухвалі від 29 травня 2023 року про передачу цієї справи №910/3831/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду Касаційний господарський суд зазначає про наявність у справі виключної правової проблеми, яка полягає в тому, що в судовій практиці склались протилежні підходи щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна. При цьому Касаційний господарський суд виокремлює три підходи.

78. Перший підхід: початком нарахування прострочення виконання зазначеного зобов`язання вважається дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено факт безпідставності отримання майна. Як приклад наведені постанови Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі №344/2483/18, від 12 квітня 2023 року у справі №461/4066/21 та постанова Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі №905/1313/18.

79. Другий підхід: нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна здійснюється з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до статті 530 ЦК України. Як приклад наведені постанова Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року у справі №330/2142/16-ц та постанови Касаційного господарського суду від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі №913/371/20.

80. Третій підхід: моментом початку нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна вважається наступний день після зарахування/отримання безпідставно набутого майна. Як приклад наведена постанова Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі №910/9544/19.

81. У зв`язку із цим Касаційний господарський суд вважає необхідним відступити від висновків Касаційного цивільного суду щодо застосування статей 625, 1212 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №330/2142/16-ц, про те, що нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна здійснюється з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України.

82. При цьому колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що момент виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна слід пов`язувати з таким юридичним фактом, як дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено факт безпідставності отримання майна, оскільки саме з цього моменту боржник у зобов`язанні стає достеменно проінформованим про наявність свого зобов`язання по відношенню до кредитора щодо повернення безпідставно отриманого майна.

83. Вирішуючи окреслену Касаційним господарським судом виключну правову проблему, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке.

84. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

85. Подібний висновок викладений у пунктах 66, 67 постанови Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі №910/9544/19, на яку посилається колегія суддів Касаційного господарського суду в цій справі. За обставинами цієї справи особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виник у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду вважає правильним.

86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі №461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним.

87. При цьому Велика Палата Верховного Суду не може погодитись з висновком, викладеним у постанові Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі №905/1313/18, про те, що зобов`язання продавця повернути кошти, сплачені йому за розірваним договором купівлі-продажу, виникло з набранням чинності рішенням суду від 16 січня 2017 року у справі №905/1290/16 про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, тоді як договір купівлі-продажу був розірваний судовим рішенням від 31 серпня 2010 року у справі №905/3512/13, цим же рішенням покупця було зобов`язано повернути придбане за договором майно. Отже, саме з набранням законної сили рішенням суду у справі №905/3512/13 про розірвання договору та зобов`язання покупця повернути придбане майно відпала підстава набуття продавцем коштів, сплачених йому покупцем за це майно. Саме з цього моменту у продавця виник обов`язок повернути безпідставно утримані кошти покупцю, а не з моменту набранням чинності рішенням суду у справі №905/1290/16 про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, яке в цьому випадку було механізмом примусового виконання продавцем свого обов`язку з повернення безпідставно утриманих коштів, який він не виконав добровільно".

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки неправильно визначив момент виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що спірні кошти були сплачені відповідачу в межах договірних правовідносин, а питання про їх безпідставність стало предметом судового розгляду та оцінки. За таких обставин до моменту встановлення судом факту безпідставного набуття коштів або визнання такої, що відпала, правової підстави їх отримання у відповідача не виник обов`язок щодо їх повернення у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а відтак відсутні правові підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, фактично ототожнив сам факт подальшого визнання коштів безпідставно отриманими з наявністю прострочення з моменту їх перерахування, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22. Зазначеними висновками чітко розмежовано випадки, коли обов`язок з повернення безпідставно набутого майна виникає з моменту його отримання, та випадки, коли такий обов`язок пов`язується з усуненням правової підстави, встановленим судовим рішенням.

Отже, за відсутності прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідача вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не відповідають положенням частини другої статті 625 ЦК України та підлягали відмові.

Колегія суддів не бере до уваги посилання прокурора на постанови Верховного Суду у справах №914/2947/23, №914/2694/23, №916/2914/23, №915/1377/23, оскільки при вирішенні спірного питання перевага надається правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22, яка була ухвалена з метою вирішення виключної правової проблеми та забезпечення єдності судової практики.

Крім того, правовідносини у справах, на які посилається прокурор, не є релевантними до спірних, оскільки стосуються специфіки правового режиму податку на додану вартість, а не визначення моменту виникнення та прострочення зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів у розумінні статей 1212, 625 ЦК України.

Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися, погоджуватися чи змінюватися сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (постанови Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі №916/2478/20, від 03 грудня 2021 року у справі №910/12764/20).

Порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ, а також визначення операцій, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування, врегульовано виключно нормами Податкового кодексу України та не можуть бути предметом договірного регулювання.

У справах, на які посилається прокурор, сторони не оспорювали необхідність застосування нульової ставки податку до відповідних операцій, що прямо передбачено підпунктом г підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач набув кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, унаслідок їх перерахування понад вартість фактично поставленого товару, що й зумовило застосування спеціального податкового регулювання.

Отже, наведені прокурором постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних та правових обставин, стосуються податкових правовідносин та не спростовують правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22, які підлягають застосуванню у даному спорі.

За наведених обставин та з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні питання про наявність підстав для нарахування та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат.

За таких умов рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 27292,38 грн 3% річних та 148524,78 грн інфляційних втрат не відповідає вимогам законності й обґрунтованості та підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні відповідних позовних вимог.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 задовольнити частково.

Скасувати пункти 7, 8 рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 в частині присуджених до стягнення 27292,38 грн 3% річних, 148524,78 грн інфляційних втрат та судового збору. В цій частині прийняти нове рішення, яким у стягненні 27292,38 грн 3% річних та 148524,78 грн інфляційних втрат відмовити.

Викласти пункти 7, 8 рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 в наступній редакції:

"7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (10003, м. Житомир, майдан Перемоги, 10, ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 303248,53 грн. - зайво сплачені за договором №10-21 від 25 січня 2021 року.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (10003, м. Житомир, майдан Перемоги, 10, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (01014, Україна, м. Київ, вул. Болбочана Петра, будинок, 8, ) 19688,72 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви."

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (01014, Україна, м. Київ, вул. Болбочана Петра, будинок, 8, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (10003, м. Житомир, майдан Перемоги, 10, ) 3164,70 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/172/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "17" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.