УХВАЛА

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 922/1374/20

провадження № 12-1гс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ємця А. А.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О.В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи

за касаційними скаргамиНаціонального банку України

на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025 (суддя Аріт К. В.),

додаткове рішенняГосподарського суду Харківської області від 06.05.2025 (суддя Аріт К. В.), постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 (колегія суддів: Слободін М. М. - головуючий, Гребенюк Н. В., Шутенко І. А.) та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 (колегія суддів: Слободін М. М. - головуючий, Гребенюк Н. В., Шутенко І. А.) у справі

за позовом Національного банку України

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Саландер»; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП-Трейдінг»; 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Інвест»; 4. ОСОБА_1 ; 5. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ап-Інсайт»; 6. ОСОБА_2 ; 7. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Реконструкція»; 8. ОСОБА_3 ; 9. ОСОБА_4 ; 10. ОСОБА_5 ; 11. ОСОБА_6 ; 12. ОСОБА_7 ; 13. ОСОБА_8 ; 14. ОСОБА_9 ; 15. ОСОБА_10 ; 16. ОСОБА_11 ; 17. ОСОБА_12 ; 18. ОСОБА_13 ; 19. ОСОБА_14 ; 20. ОСОБА_15 ; 21. ОСОБА_16 ; 22. ОСОБА_17 ; 23. ОСОБА_18 ; 24. ОСОБА_19 ; 25. ОСОБА_20 ; 26. ОСОБА_21 ; 27. ОСОБА_22 ; 28. ОСОБА_23 ; 29. ОСОБА_24 ; 30. ОСОБА_25 ; 31. ОСОБА_26 ; 32. ОСОБА_27 ; 33. ОСОБА_28 ; 34. ОСОБА_29 ; 35. ОСОБА_30 ; 36. ОСОБА_31 ; 37. ОСОБА_32 ; 38. ОСОБА_33 ; 39. ОСОБА_34 ; 40. ОСОБА_35 ; 41. ОСОБА_36 ; 42. ОСОБА_37 ; 43. ОСОБА_38 ; 44. ОСОБА_39 ; 45. ОСОБА_40 ; 46. ОСОБА_41 ; 47. ОСОБА_42 ; 48. ОСОБА_43 ; 49. ОСОБА_44 ; 50. ОСОБА_45 ; 51. ОСОБА_46 ; 52. ОСОБА_47 ; 53. ОСОБА_48 ; 54. ОСОБА_49 ; 55. ОСОБА_50 ; 56. ОСОБА_51 ; 57. ОСОБА_52 ; 58. ОСОБА_53 ; 59. ОСОБА_54 ; 60. ОСОБА_55 ; 61. ОСОБА_56 ; 62. ОСОБА_57 ; 63. ОСОБА_58 ; 64. ОСОБА_59 ; 65. ОСОБА_60 ; 66. ОСОБА_61 ; 67. ОСОБА_62 ; 68. ОСОБА_63 ; 69. ОСОБА_64 ; 70. ОСОБА_65 ; 71. ОСОБА_66 ; 72. ОСОБА_67 ; 73. ОСОБА_68 ; 74. ОСОБА_69 ; 75. ОСОБА_70 ; 76. ОСОБА_71 ; 77. ОСОБА_72 ; 78. ОСОБА_73 ; 79. ОСОБА_74 ; 80. ОСОБА_75 ; 81. ОСОБА_76 ; 82. ОСОБА_77 ; 83. ОСОБА_78 ; 84. ОСОБА_79 ; 85. ОСОБА_80 ; 86. ОСОБА_81 ; 87. ОСОБА_82 ; 88. ОСОБА_83 ; 89. ОСОБА_84 ; 90. ОСОБА_85 ; 91. ОСОБА_86 ; 92. ОСОБА_87 ; 93. ОСОБА_88 ; 94. ОСОБА_89 ; 95. ОСОБА_90 ; 96. ОСОБА_91 ; 97. ОСОБА_92 ; 98. ОСОБА_93 ; 99. ОСОБА_94 ; 100. ОСОБА_95 ; 101. ОСОБА_96 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1. Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб директора - розпорядника Рекрут Світлани Валеріївни; 2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Мірро-Трейдінг»; 3. Товариство з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Реконструкція»; 4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант-Харків»; 5. Товариство з обмеженою відповідальністю «КДС-ГРУП»; 6. ОСОБА_97 ; 7. ОСОБА_98 ; 8. ОСОБА_99 ; 9. ОСОБА_100 ; 10. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Ассісто"»; 11. ОСОБА_101 ; 12. Науково-технічне приватне підприємство «Дінас»; 13. ОСОБА_102 ; 14. ОСОБА_103 ,

про визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки,

УСТАНОВИЛА:

1. Національний банк України (далі - НБУ) звернувся до господарського суду з позовом до відповідачів (з урахуванням заяви про зміну предмета позову та залучення до справи співвідповідачів) про визнання права іпотеки на нерухоме майно. У рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 13.10.2014 № 43, укладеним між НБУ та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»), позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13.10.2014, який укладений між НБУ та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», із встановленням способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

2. Позов мотивований тим, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не виконало взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 13.10.2014 № 43, внаслідок чого у позичальника станом на 13.04.2020 утворилася заборгованість за кредитом перед позивачем у розмірі 1 221 190 646,21 грн, з яких: 1 196 981 406,20 грн - кредит; 24 041 095,89 грн - відсотки за користування кредитом; 168 144,12 грн - пеня за прострочення сплати процентів. Водночас виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 13.10.2014, укладеним між НБУ та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», предметом якого є, зокрема, нерухоме майно - нежитлова будівля літ. «2Б-6», загальною площею 6 180,9 кв. м, яка заходиться за адресою: АДРЕСА_1, ринковою вартістю 545 000 000,00 грн. Спірні об`єкти нерухомого майна (нежитлові приміщення та квартири), які наразі належать відповідачам, виникли в результаті багаторазового поділу та реконструкції предмета іпотеки, вони не є новоствореними об`єктами, оскільки створені з прив`язкою до вже існуючої нерухомості (предмета іпотеки), з використанням її функціональних елементів або є виділеними в самостійні об`єкти від предмета іпотеки.

3. Також позивач вважає, що іпотека поширюється на всі ці об`єкти нерухомого майна, а особи, до яких перейшло право власності на предмет іпотеки, набули статусу іпотекодавця, мають всі його права і несуть всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки.

4. Справу господарські суди розглядали неодноразово.

5. Господарський суд Харківської області рішенням від 21.04.2025 у цій справі в позові відмовив.

6. Висновки місцевого господарського суду по суті спору зводяться до того, що:

- матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які засвідчували б обставини переходу права власності на спірний об`єкт нерухомого майна від Науково-технічного приватного підприємства «Дінас» до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», а також дії, які вчинялися забудовником з метою оформлення відповідних дозвільних документів на будівництво і введення об`єкта будівництва в експлуатацію;

- на момент укладення іпотечного договору такого об`єкта як нежитлова будівля літ «2Б-6», загальною площею 6 180,9 кв. м у АДРЕСА_1, в юридичному розумінні не існувало;

- станом на час придбання відповідачами права власності на об`єкти спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про обтяження щодо такого майна, що є ознакою добросовісності відповідачів, які могли покладатися на такі відомості;

- за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

7. Додатковим рішенням від 06.05.2025 Господарський суд Харківської області: частково задовольнив заяву представника відповідача-44 про стягнення судових витрат та стягнув з НБУ на користь ОСОБА_104 45 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції; задовольнив заяву представника відповідачів-28, 32, 35, 42, 45, 54, 65, 67, 71, 78, 86 та третьої особи ОСОБА_105 про ухвалення додаткового рішення та стягнув з НБУ на користь ОСОБА_23 21 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, на користь фізичних осіб ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_105 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 - по 10 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та на користь фізичної особи ОСОБА_27 - 5 250,00 грн таких витрат; частково задовольнив заяву відповідача-61 про ухвалення додаткового рішення та стягнув з НБУ на користь ОСОБА_115 8 333,28 грн понесених судових витрат в суді першої інстанції; задовольнив частково заяву представника відповідача-100 про ухвалення додаткового рішення і стягнув з НБУ на користь ОСОБА_116 86 620,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та 2 460,00 грн поштових витрат; задовольнив заяву представника відповідача-5 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу і стягнув з НБУ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ап-Інсайт» 32 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

8. Східний апеляційний господарський суд постановою від 28.10.2025 у цій справі рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025 та додаткове рішення цього суду від 06.05.2025 залишив без змін.

9. Апеляційний господарський суд, погодившись із висновками місцевого господарського суду, наголосив, що:

- Верховний Суд сформував сталу та послідовну судову практику щодо неможливості витребування майна, у тому числі заставного, яке придбав добросовісний набувач, котрий на час придбання такого майна покладався на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- на час придбання відповідачами квартир в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні жодні відомості про обтяження щодо такого майна і відповідачі з усією обачливістю не могли знати про незаконність судових рішень, на підставі яких свого часу було виключено з Реєстру запис про обтяження цього майна, оскільки вказані судові рішення скасовані вже після придбання спірних квартир відповідачами;

- суд першої інстанції при новому розгляді повністю виконав вказівки суду касаційної інстанції, зокрема, встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів обставину того, що відповідачі є добросовісними набувачами спірного майна, у яких таке майно не може бути витребувано.

10. У поданих касаційних скаргах НБУ просить рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення цього суду від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову його постанову від 21.11.2025 скасувати, ухвалити нове рішення по суті спору про задоволення позовних вимог та нове рішення про відмову у задоволенні заяв відповідачів у справі про стягнення з НБУ судових витрат.

11. Обґрунтовуючи наявність виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), НБУ в касаційній скарзі на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського вказав, що:

- суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статей 5, 17, 23 Закону України «Про іпотеку» та не врахував правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 19.04.2023 у справі № 726/2166/19, від 30.03.2023 у справі № 643/13364/21, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц, від 04.10.2021 у справі № 686/28888/19, від 13.10.2022 у справі № 490/4128/20, від 28.09.2022 у справі № 570/4882/19, від 18.04.2018 у справі № 910/4650/17, від 31.05.2022 у справі № 922/1374/20, від 11.01.2023 у справі № 462/6329/19, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 09.07.2021 у справі № 520/10188/17-ц, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 06.08.2025 у справі № 442/6328/23, від 17.06.2025 у справі № 910/13153/23;

- суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат помилково не застосував положення статті 221 ГПК України та не врахував правових висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної правової норми, які викладені у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Також скаржник посилається на статті 124, 129 ГПК України в аспекті неврахування судами висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/2990/24, від 18.03.2025 у справі № 910/3675/24, від 19.07.2021 у справі № 910/16803/19, від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20, від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21, від 10.01.2024 справі № 285/5547/21, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, від 16.04.2025 у справі № 910/14752/23, від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

12. Крім того, скаржник з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України та статті 86, 236 ГПК України зазначає про порушення судами норм процесуального права, а саме, недослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Скаржник також посилається на пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України.

13. У поданій касаційній скарзі на додаткову постанову суду апеляційної інстанції НБУ у контексті пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що апеляційний суд, ухвалюючи додаткове рішення та вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, не застосував:

- статтю 221 ГПК України та не врахував правових висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права, які викладені у постановах від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21, від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, від 16.04.2025 у справі № 910/14752/23;

- статтю 124 ГПК України та не врахував правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18 щодо застосування цієї норми права.

14. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) ухвалами від 15.12.2025 відкрив касаційні провадження у цій справі за касаційними скаргами НБУ, а ухвалою від 13.01.2026 - передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої у частині четвертій статті 302 ГПК України (далі - ухвала про передачу).

15. Мотивуючи наявність підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначеної частиною четвертою статті 302 ГПК України, колегія суддів вказала на необхідність:

(1) конкретизувати (уточнити) висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 38 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, за змістом якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень;

(2) відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пункті 7.22 постанови від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, за змістом якого за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

16. У справі № 922/1374/20, що розглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили, зокрема, з того, що станом на час придбання відповідачами права власності на об`єкти спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про обтяження щодо такого майна, що є ознакою добросовісності відповідачів, які могли покладатися на такі відомості; за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

17. КГС ВС в ухвалі про передачу, покликаючись на приписи статей 5, 17, 23 Закону України «Про іпотеку», виснував, що специфікою іпотечних правовідносин є те, що законодавець в цьому Законі чітко визначив правові наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до іншої (третьої) особи, зокрема, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а також підстави для припинення права іпотеки, серед яких відсутня така підстава припинення, як набуття права на майно іншою (третьою) особою, щодо якого на час набуття майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня інформація про обтяження його іпотекою.

18. З огляду на викладене колегія суддів КГС ВС вказала на потребу у конкретизації викладеного у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17висновку з урахуванням специфіки іпотечних правовідносин шляхом уточнення, а саме: добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Водночас специфікою іпотечних правовідносин є те, що законодавець у Законі України «Про іпотеку» чітко визначив правові наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до іншої (третьої) особи, зокрема, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а також підстави для припинення права іпотеки, серед яких відсутня така підстава припинення, як набуття права на майно іншою (третьою) особою, щодо якого на час набуття майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня інформація про обтяження його іпотекою.

19. Також, на думку колегії суддів КГС ВС, існують підстави для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у пункті 7.22 постанови від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, за змістом якого Суд, з посиланням на пункт 38 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (який має загальний характер без урахування специфіки саме іпотечних правовідносин), виснував, що за таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Колегія суддів вважає, що зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду в іпотечних правовідносинах не узгоджується з імперативними приписами статей 17, 23 Закону України «Про іпотеку» та у ньому не враховано, що пункт 38 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, який був покладений в основу висновку у справі № 922/2416/17 про припинення права іпотеки за умови відсутності в Державному реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень та добросовісності набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі відомостей про обтяження, - не стосувався безпосередньо іпотечних правовідносин, відповідно, не враховував специфіку їх правового регулювання.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття цієї справи до свого розгляду з огляду на таке.

20. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

21. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

22. Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

23. Відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

24. Повноваження Великої Палати Верховного Суду в господарському судочинстві конкретизовано положеннями статті 302 ГПК України, у якій визначено обмежений перелік підстав, за яких справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

25. Згідно з частиною четвертою цієї статті суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

26. Відповідно до частини четвертої статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

27. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з імперативно викладеними положеннями частини шостої статті 303 ГПК України справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

28. Наведене дає підстави для висновку, що повторна передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у разі якщо вона попередньо поверталася на розгляд колегії касаційного суду, незалежно від обґрунтування підстав такої передачі, прямо суперечить положенням частини шостої статті 303 ГПК України.

29. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 26.01.2022 Велика Палата Верховного Суду справу № 922/1374/20 повернула відповідній колегії КГС ВС для розгляду за відсутністю передбачених частиною четвертою статті 302 ГПК України підстав для прийняття справи до розгляду. Свої висновки Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала тим, що КГС ВС не навів ґрунтовних підстав необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17. При цьому правовідносини у справах № 922/1374/20, яка переглядається, та № 922/2416/17, від висновку у якій КГС ВС, передаючи вперше справу на розгляд Великої Палати, висловив намір відступити, не є подібними, оскільки в останній (№ 922/2416/17) предмет іпотеки був реалізований на аукціоні, проведеному в межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство іпотекодавця, відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

30. Оскільки 26.01.2022 Велика Палата Верховного Суду повернула цю справу відповідній колегії КГС ВС з огляду на відсутність підстав для передачі справи на її розгляд (відступ від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати), повторна передача 13.01.2026 цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності відступу від висновку в раніше ухваленому рішенні Великої Палати відповідно до частини четвертої статті 302 ГПК України не відповідає вимогам частини шостої статті 303 ГПК України.

31. Отже, Велика Палата Верховного Суду в силу прямої заборони частини шостої статті 303 ГПК України позбавлена процесуальної можливості прийняти цю справу до розгляду.

32. Подібна позиція міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 916/313/18, від 18.12.2024 у справі № 757/55832/21-ц, від 12.02.2025 у справі № 907/947/22, від 03.09.2025 у справі № 910/13055/23, що свідчить про послідовність висновків Великої Палати Верховного Суду щодо неможливості повторної передачі справи на її розгляд.

Висновки Великої Палати Верховного Суду

33. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню відповідній колегії суддів КГС ВС для розгляду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика ПалатаВерховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 922/1374/20 разом з касаційними скаргами Національного банку України на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачА. А. Ємець
Судді:О. О. БанаськоМ. В. Мазур
О. В. БілоконьС. Ю. Мартєв
О. Л. БулейкоС. О. Погрібний
І. А. ВоробйоваН. С. Стефанів
М. М. ГімонТ. Г. Стрелець
О. А. ГубськаІ. В. Ткач
В. В. Король О. С. Ткачук
С. І. КравченкоН. В. Шевцова
О. В. Кривенда