РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2026Справа № 910/13668/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Військової частини НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ен Джі Пон»

про стягнення 39.917,00 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

04.11.2025 до Господарського суду міста Києва через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ен Джі Пон» про стягнення 39.917,00 грн збитків.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що між сторонами був укладений договір поставки № 14/194 від 27.11.2023 (далі - договір) на виконання якого відповідач поставив позивачу товар вартістю 4.920.000,00 грн, що підтверджується видатковими накладними № 1646 від 14.12.2023 та № 1741 від 22.12.2023. В свою чергу позивач здійснив повну оплату вартості поставленого товару в розмірі 4.920.000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 23-9889 від 23.12.2023, № 23-9572 від 18.12.2024 та № 23-9714 від 21.12.2023. Проте, під час проведення аудиторської перевірки 5 територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України було встановлено, що в додатку № 3 до договору (калькуляції ціни товару), в графі «податок 18%» відповідачем вказано суму 39.917,00 грн, які позивач помилково сплатив. Позивач зазначає, що відповідно з національним положенням (стандартів) бухгалтерського обліку (НП (С) БО) 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999, зазначено, що витрати на закупівлю товарів включають усі витрати, які безпосередньо пов`язані з придбанням та доставкою запасів. Визначення ціни товару регулюється Законом України «Про ціни і ціноутворення», з якими до ціни можуть включатися лише економічно обґрунтовані витрати, тобто витрати безпосередньо пов`язані з придбанням чи виробництвом товарів. Прибутковий податок не є такими витратами. Вказане порушення призвело до зайво нарахованої суми в розмірів 39.917,00 грн. В результаті дій відповідача, позивач поніс збитки у вигляді зайво сплаченого податку на прибуток в сумі 39.917,00 грн. У зв`язку з цим, відповідачу була направлена претензія № 5/2459 від 29.04.2025 з вимогою добровільної сплати зайво перерахованих коштів, однак відповідач залишив її без реагування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13668/25 від 11.11.2025 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

12.11.2025 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду уточненої позовної заяви, у якій зазначено, що в додатку № 2 до договору (калькуляції ціни товару) сформовано калькуляцію витрат згідно якої податок складає 18% в сумі 39.917,00 грн. Згідно уточненої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 39.917,00 грн зайво сплаченого податку на прибуток. При цьому зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач поніс збитки у вигляді зайво сплаченого податку на прибуток у наведеному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 відкрито провадження у справі № 910/13668/25 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Даною ухвалою суду встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 19.11.2025 було надіслано відповідачу в його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», яка отримана останнім 20.11.2025 о 17:30 год., що підтверджується наявним у справі повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, а тому відповідач мав подати відзив на позов у строк до 08.12.2025 включно.

Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 19.11.2025 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дане рішення ухвалено з перевищенням встановленого наведеною нормою строку, проте у розумний строк, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2023 між Військовою частиною НОМЕР_1 (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ен Джі Пон» (постачальник, відповідач) укладено договір поставки № 14/194 (далі-договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується передати у власність, а покупець належним чином прийняти і оплатити товар згідно специфікації.

Спір виник у в`язку із тим, що відповідачем неправомірно до ціни товару включено податок на прибуток, внаслідок чого позивачу завдано збитків у вигляді зайво сплаченого податку у розмірі 39.917,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (тут і надалі чинного на момент виникнення спірних правовідносин) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно п. 5 договору цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2023, а в частині оплати за поставлений товар - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань.

Відповідно до п. 2.2 договору вартість товару 4.920.000,00 грн.

Згідно з п. 3.1 договору строк поставки 10-15 робочих днів з моменту підписання договору, але не пізніше 25.12.2023.

Відповідно до п. 3.2 договору строк оплати 5 робочих днів від дня отримання товару, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною (накладною, актом прийому-передачі товару).

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Положеннями ст. 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно Специфікації (додаток № 1 до договору) сторонами погоджено поставку товару у кількості 24 одиниці, ціна за одиницю 205.000,00 грн на загальну суму 4.920.000,00 грн без ПДВ.

Суд відзначає, що відповідно пп. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 20.03.2022 «Деякі питання оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану» установлено, що на період воєнного стану ціна на постачання товарів, виконання робіт та надання послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони, а також інших товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони України визначається на підставі калькуляції витрат, сформованої виконавцем державного контракту (договору). При цьому під час розрахунку ціни враховуються всі податки та збори, загальновиробничі, адміністративні, операційні та інші витрати виконавця, пов`язані з виготовленням товарів, виконанням робіт та наданням послуг. Відповідальність за неправильність розрахунку, необґрунтованість витрат за статтями калькуляції витрат несе виконавець державного контракту (договору).

Згідно додатку № 2 до договору «Калькуляція ціни Товару», на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 20.03.2022 «Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану» з урахуванням ТОВ «Ен Джі Пон» сформовано калькуляцію витрат з урахуванням економічних показників діяльності підприємства на момент укладення цього договору з врахуванням всіх податків та зборів, загальновиробничих, адміністративних, операційних та інших витрат, пов`язані з виготовленням товару:

Закупівля товару - 4.720.464,00 грн;

Прибуток - 163.619,00 грн;

Податок 18% - 39.917,00 грн;

Ціна реалізації товару без ПДВ - 4.920.000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар у кількості 24 одиниці, загальною вартістю 4.920.000,00 грн, що підтверджується наступними підписаними та скріпленими печатками обох сторін видатковими накладними:

№ 1646 від 14.12.2023 на суму 820.000,00 грн;

№ 1741 від 22.12.2023 на суму 4.100.000,00 грн.

Позивачем було здійснено оплату відповідачу за поставлений товар на загальну суму 4.920.000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями:

№ 23-9572 від 18.12.2023 на суму 800.000,00 грн без ПДВ;

№ 23-9714 від 20.12.2023 на суму 20.000,00 грн без ПДВ;

№ 23-9889 від 22.12.2023 на суму 4.100.000,00 грн без ПДВ.

Позивач зазначає, що в ході проведення аудиторської перевірки 5 територіальним управлінням внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України (аудиторський звіт № 526/3 від 10.03.2025) встановлено: за договором № 14/194 від 27.11.2023, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ен Джі Пон» на закупівлю товару, до вартості товару було необґрунтовано включено прибутковий податок у розмірі 39.917,00 грн, що спричинило до зайвих витрат бюджетних коштів на зазначену суму.

Позивач вжив заходів щодо досудового врегулювання спору, зокрема, 29.04.2025 відповідачу було направлено претензію № 5/2459 з вимогою добровільно повернути надмірно перераховані грошові кошти (податок на прибуток) у сумі 39.917,00 грн. Однак, відповідач залишив зазначену претензію без реагування.

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь збитки у загальному розмірі 39.917,00 грн, що становлять суму надмірно сплаченого податку на прибуток.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відтак, ціна в договорі поставки визначається за домовленістю сторін.

Ціна товару сторонами вказана в п. 2.2 договору.

Матеріали справи містять документи, з яких беззаперечно випливає, що сторони дійшли згоди щодо ціни товару та підтвердили це у спосіб, встановлений договором, зокрема: додаток № 1 до договору «Специфікація», додаток № 2 до договору «Протокол погодження ціни» та додаток № 2 до договору «Калькуляція ціни Товару».

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів звернення замовника до виконавця з обґрунтованими вимогами щодо зміни істотних умов договору, зокрема, в частині вартості одиниці товару та/або загальної ціни товару після отримання замовником сформованої виконавцем калькуляції витрат і ознайомлення позивача з її змістом, так і доказів відмови позивача від договору у зв`язку з неправильністю відомостей, відображених відповідачем у калькуляції.

При цьому матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність обставин неможливості позивачем встановити обставини, пов`язані із договірною ціною станом на момент укладення договору.

Частиною 3 статті 632 Цивільного кодексу України визначено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі та поставив позивачу визначений договором товар, який в свою чергу повністю сплачений позивачем, тобто договір сторонами виконано у повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності

Господарський суд відзначає, що не може йтися про порушення цивільного права, яке виникло з правочину у разі, якщо стороною не порушено умов даного правочину, а свої зобов`язання виконано у повній відповідності до способу їх врегулювання сторонами, закріпленому у правочині.

Відповідальність боржника перед кредитором не настає у разі, якщо після виконання правочину позивач змінив своє тлумачення змісту його положень (зокрема, й на підставі висновків тих чи інших перевірок, ревізій тощо).

Покладення позивачем на відповідача відповідальності після надання йому підтвердження про належне виконання зобов`язання у встановленому договором порядку та формі, протирічить як поняттю протиправної поведінки, врегульованому наведеними положеннями Господарського кодексу України, а також закріпленим в ст. 3 Цивільного кодексу України засадам цивільного законодавства, зокрема, свободи договору, справедливості, добросовісності.

При цьому обставини, викладені в аудиторському звіті 5 територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України № 526/3 від 10.03.2025 не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Аудиторський звіт не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами передачі-приймання наданих послуг. Аудиторський звіт є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав. Викладені в ньому висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто звіт не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Аудиторський звіт не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Аудиторський звіт є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Отже, аудиторський звіт не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Визначення поняття збитків наводиться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідальність за порушення господарського зобов`язання у вигляді стягнення збитків настає за умов встановлення вини порушника (сторони договору). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Стаття 225 Господарського кодексу України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, факт протиправної поведінки відповідача, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками. Відповідачу, в свою чергу, потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності протиправної поведінки і вини у відповідача та доказів понесення позивачем збитків внаслідок невиконання відповідачем договору у розмірі 39.917,00 грн не подано.

Таким чином, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та понесеними збитками саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача 39.917,00 грн збитків відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести обставини на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова