ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/1551/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

розглянувши в порядку письмового позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 (суддя Р.В. Волков, м.Одеса, повне рішення складено 18.11.2025)

у справі №916/1551/25

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА»

за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси»;

2) Одеської обласної державної (військової) адміністрації

про стягнення 107682,00 грн неустойки;

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА», в якому просив:

1)виселити Приватне акціонерне товариство «ВФ УКРАЇНА» з частини крівлі будівлі ЦТП №81б, загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

2)стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 107682,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами статті 785 Цивільного кодексу України та мотивовані неповерненням об`єкта оренди після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди №ТГО-293/13 від 18.07.2013.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №916/1551/25, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.06.2025 залучено до участі у справі Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» та Одеську обласну державну (військову) адміністрацію у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 провадження у справі №916/1551/25 закрито в частині позовних вимог про виселення відповідача з частини крівлі будівлі ЦТП №81б, загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул.Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1, у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині з огляду на повернення з оренди нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 48684,16 грн неустойки та 1825,32 грн витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради має право на нарахування неустойки на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, враховуючи встановлення обставин закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди - 02.05.2021 та повернення відповідачем об`єкта оренди лише 06.10.2025.

Водночас, місцевий господарський суд встановив, що позивачем невірно визначено період нарахування неустойки, при цьому зазначив, що при розрахунку розміру неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії договору оренди позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, а також врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми неустойки.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1551/25 в частині стягнення неустойки та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача неустойку у повному обсязі, а також покласти на відповідача понесені судові витрати.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошує на обґрунтованості проведеного ним розрахунку неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, та безпідставності здійснення місцевим господарським судом перерахунку з подальшим зменшенням її розміру на підставі частини третьої 551 Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариства «ВФ УКРАЇНА» просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції правомірно обчислено строки нарахування неустойки, зокрема, з урахуванням пункту 4.4. договору та частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України, а також обґрунтовано зменшено розмір неустойки на 40%, з урахуванням виду діяльності відповідача та ступеня виконання ним зобов`язань.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційну скаргу зареєстровано судом 05.12.2025 за вх.№4946/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1551/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/1551/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

11.12.2025 від скаржника надійшла заява (вх.№4946/25/Д1), до якої додано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

17.12.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1551/25.

Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі; розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи; апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на ціну позову у даній справі, що становить 107682,00 грн і є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою вказаною ухвалою суду від 22.12.2025 постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Також вказаною ухвалою суду від 22.12.2025 встановлено відповідачу строк до 07.01.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

16.12.2025 до суду апеляційної інстанції від Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 16.12.2025 (вх.№4946/25/Д2).

Треті особи своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористались, відзиви на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне

Фактичні обставини справи

18.07.2013 між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси», як орендодавцем, та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна», як орендарем, укладено договір оренди №ТГО-293/13, відповідно до умов якого:

-орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування об`єкт оренди загальною площею 2,0 кв.м, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 41/1 (частина крівлі будівлі ЦТП №81б), далі за текстом - об`єкт оренди (пункт 1.1.);

-передача в оренду об`єкта, зазначеного у пункті 1.1. цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, розпорядження міського голови від 11.07.2013 №726-01р «Про передачу в оренду Приватному акціонерному товариству «МТС Україна» частини дахів центральних теплових пунктів, що розташовані в м. Одеса» (пункт 1.2.);

-термін дії договору оренди: з 18.07.2013 до 18.06.2016 (пункт 1.3.);

-орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 з наступними змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради і виконкому Одеської міської ради (пункт 2.1.);

-за орендоване нерухоме майно орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402,70 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483,24грн, ПДВ - 80,54 грн; розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України; податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства (пункт 2.2.);

-до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями (пункт 2.3.);

-орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (пункт 2.4.);

-орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду об`єкт оренди згідно з пунктом 1.1. цього договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами (пункт 3.3.);

-вказане у пункті 1.1. нерухоме майно орендодавцем передається орендарю виключно для використання під розміщення та експлуатацію телекомунікаційного обладнання (пункт 4.1.);

-після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі в оренду (пункт 4.4.);

-у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує орендну плату по день підписання акту приймання-передачі приміщень (пункт 4.6.);

-за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені за прострочення виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний (пункт 5.2.);

-у разі невнесення орендарем орендної плати напротязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди; також орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання орендарем об`єкту оренди за його профільним призначенням в порядку, передбаченому цим договором та законодавством України; у разі відмови орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту укладення акту приймання-передачі орендованого приміщення (пункт 5.3.);

-питання, не врегульовані цим договором, вирішуються у відповідності з чинним законодавством України (пункт 7.1.);

-зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін; зміни та доповнення, що вноситься до договору, розглядаються сторонами напротязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір; одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається (пункт 7.5.);

-після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його продовження на нових умовах, у разі належного виконання ним умов договору та за відсутності у орендодавця наміру щодо передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурсних засадах (пункт 7.7.);

-у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (пункт 7.8.);

-вступ орендаря у користуванням приміщеннями настає одночасно з підписанням акту приймання-передачі вказаних приміщень (пункт 7.13.).

18.07.2013 Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» передало, а Приватне акціонерне товариство «МТС Україна» прийняло в строкове платне користування частину покрівлі будівлі ЦТП №81б, площею 2,0 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 41/1, що перебуває на балансі Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», під розміщення телекомунікаційного обладнання, про що 18.07.2013 складено відповідний акт приймання-передачі до договору оренди №ТГО-293/13 від 18.07.2013.

16.04.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, як орендодавцем, та Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА», як орендарем, укладено додатковий договір №1 про внесення змін до договору оренди №ТГО-293/13 від 18.07.2013.

Відповідно до пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018 сторони за взаємною згодою домовились внести наступні зміни до договору оренди №ТГО-293/13 від 18.07.2013 об`єкта оренди, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м.Одеса, вул.Ільфа і Петрова, 41/1 (частина крівлі будівлі ЦТП №81б), укладеного між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (балансоутримувач: Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси»), далі за текстом договір:

-керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 №1962-VII «Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської рад від 27.06.2006 року №56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 №2284-VII «Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», та на підставі акту приймання - передачі від 16.04.2018 у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» договору назву орендодавця змінити на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради» (підпункт 1.1. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-у преамбулі цього договору назву орендаря змінити на «Приватне акціонерне товариство «ВФ УКРАЇНА» (підпункт 1.2. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-пункт 1.3. розділу «Предмет договору» доповнити наступним: « 1.3. Продовжити термін дії цього договору до 01 червня 2018 року (до першого червня дві тисячі вісімнадцятого року» (підпункт 1.3. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-підпункт 2.2. пункту 2 «Порядок розрахунків» договору доповнити наступним: «з 01.01.2018 орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради: № 1909, банк одержувача ГУДКСУ в Одеській області, МФО 828011, ».

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік» (підпункт 1.4. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (підпункт 1.5. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-сплату фактичних витрат за користування водою, каналізацією, газом, електроенергією, центральним опаленням, іншими комунальними послугами, а також земельною ділянкою орендар здійснює за вказаними балансоутримувачем банківськими реквізитами, на підставі наданих балансоутримувачем рахунків (підпункт 1.6. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018).

Згідно із пунктом 2 додаткового договору №1 від 16.04.2018 інші умови договору залишаються без змін.

У пункті 3 додаткового договору №1 від 16.04.2018 сторони узгодили, що даний додатковий договір про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 18.07.2013 №ТГО-293/13 є невід`ємною частиною цього договору, який підписано у трьох автентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони договору, а один балансоутримувачу.

Претензією № 01-13/1207 від 05.06.2023 Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив Приватне акціонерне товариство «ВФ УКРАЇНА» про закінчення терміну дії договору з 01.05.2021 та про нарахування останньому неустойки у розмірі 58621,74 грн за період з 02.05.2021 по 31.05.2023, яку вимагав терміново сплатити. Вказану претензію відповідач отримав 09.06.2023.

03.04.2025 уповноважені особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради провели обстеження об`єкта оренди та зафіксували таке: строк дії договору визначено до 01.05.2021; цільове призначення майна виключно для використання під розміщення та експлуатацію телекомунікаційного обладнання; договір страхування не надано; об`єкт оренди заходиться у задовільному стані; матеріали фотофіксації додаються.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №916/2512/22, яка відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційною по відношенню до справи № 916/1551/25, встановлено, зокрема, що договір №ТГО-293/13 від 18.07.2013, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА» був продовжений до 01.05.2021, а з 02.05.2021 припинив свою дію.

06.10.2025 відповідач повернув позивачу частину крівлі будівлі ЦТП №81б, загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1, про що свідчить акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 06.10.2025, який підписано орендодавцем - Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, орендарем - Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА» та балансоутримувачем комунального майна - Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси».

Встановивши факт повернення орендованого майна позивачу, Господарський суд Одеської області ухвалою від 05.11.2025 закрив провадження у справі в частині виселення відповідача з об`єкта оренди у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 107682,00 грн, яку нараховано за період з 02.05.2021 по 31.03.2025.

Позиція суду апеляційної інстанції

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин несвоєчасного повернення відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди, а відтак, із доведеності позивачем свого права на стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної плати за користування майном, при цьому суд першої інстанції, перевіривши здійснений позивачем розрахунок розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, не погодився із визначеним позивачем періодом нарахування неустойки та вважав безпідставним включення до її складу податку на додану вартість, а також врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми неустойки.

Скаржник, звертаючись із апеляційною скаргою, не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення неустойки у зв`язку з її перерахунком судом та у зв`язку із зменшенням її розміру.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги, Південно-західний апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №ТГО-293/13 від 18.07.2013 є договором найму (оренди) комунального майна.

Отже, договір №ТГО-293/13 від 18.07.2013 став підставою виникнення у сторін за цим договором зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічні положення містив Закон України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції Закону України від 10.04.1992 №2269-XII до втрати ним чинності з 01.02.2020 (у зв`язку з введенням в дію з 01.02.2020 Закону України від 03.10.2019 №157-IX «Про оренду державного та комунального майна»), який діяв на час укладення договору оренди №ТГО-293/13 від 18.07.2013.

Так, згідно із частиною другою статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 №2269-XII (до втрати ним чинності з 01.02.2020) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, а за змістом статті 27 вказаного Закону у разі закінчення строку договору оренди та відмови від його продовження орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, визначених у договорі оренди.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Судом апеляційної інстанції враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Саме така стала правова позиція суду касаційної інстанції викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 07.04.2020 у справі №924/599/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18, від 30.10.2019 у справі №924/80/19 тощо.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалось, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №916/2512/22, яка відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційною по відношенню до справи №916/1551/25, встановлено, зокрема, що договір №ТГО-293/13 від 18.07.2013, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА», був продовжений до 01.05.2021, а з 02.05.2021 припинив свою дію.

Пунктом 4.4. договору №ТГО-293/13 від 18.07.2013 визначено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Таким чином, беручи до уваги те, що договір №ТГО-293/13 від 18.07.2013 припинив свою дію з 02.05.2021, суд апеляційної інстанції вбачає, що, з урахуванням пункту 4.4. вказаного договору оренди, відповідач був зобов`язаний повернути позивачеві орендоване майно в строк до 17.05.2021 (включно), між тим, орендоване майно було повернуто Департаменту комунальної власності Одеської міської ради лише 06.10.2025, про що свідчить відповідний акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 06.10.2025, який підписано орендодавцем - Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, орендарем - Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА» та балансоутримувачем комунального майна - Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси».

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що Приватне акціонерне товариство «ВФ УКРАЇНА» своєчасно не повернуло позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, що свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, а саме: покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки.

Перевіривши наданий позивачем до Господарського суду Одеської області розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №ТГО-293/13 від 18.07.2013, колегія суддів вбачає, що Департаментом комунальної власності Одеської міської ради необґрунтовано проігноровано узгоджений сторонами у пункті 4.4. вищенаведеного договору п`ятнадцятиденний строк для повернення відповідачем орендованого приміщення, у зв`язку з чим помилково визначено початковий момент нарахування неустойки та, відповідно, здійснено нарахування останньої за період 02.05.2021 по 31.03.2025, між тим, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, належним періодом для нарахування у даному випадку є 18.05.2021-31.03.2025.

Крім того, апеляційний господарський суд встановив, що до суми неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було включено податок на додану вартість.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.

Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179. пункту 14.1. статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Тобто додана вартість (Value Added) - це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

З огляду на аналіз частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги помилковість здійсненого позивачем розрахунку неустойки, в якому ним неправильно обрано початковий момент нарахування та безпідставно включено податок на додану вартість, суд апеляційної інстанції за результатами перевірки розрахунку, проведеного місцевим господарським судом, погоджується з висновком останнього, що розмір неустойки за несвоєчасне повернення приміщення після закінчення строку дії договору оренди за період з 18.05.2021 по 31.03.2025 становить 127321,82 грн.

Водночас, як вбачається з наданого позивачем розрахунку та не заперечується сторонами, відповідачем було сплачено 45104,08 грн, а Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, в свою чергу, враховано вказану оплату при визначенні розміру неустойки за спірний період.

За таких обставин, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, залишок неустойки за несвоєчасне повернення відповідачем об`єкта оренди після закінчення строку дії договору №ТГО-293/13 від 18.07.2013 становить 81140,26 грн (розраховано наступним чином: 127321,82 грн - 45104,08 грн = 81140,26 грн).

Між тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 549 Цивільного кодексу України, у сукупності з частиною другою статті 551 цього Кодексу.

Відтак санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, а також може бути зменшена судом за правилами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений в постанові від 16.08.2024 у справі №910/14706/22.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Аналогічну правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.

Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

У разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань (зокрема, добровільне виконання відповідачем обов`язку з повернення орендованого майна та продовження сплати ним орендних платежів за користування майном навіть після спливу строку дії договору №ТГО-293/13 від 18.07.2013) та відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, а відтак, суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки до 48684,16 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА» зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Стягнення з Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» частини заявленої суми неустойки компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі в умовах воєнного стану, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.

Висновки суду апеляційної інстанції

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Будь-яких підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1551/25 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у №916/1551/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281, 282, 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1551/25 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.02.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран