ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Справа №903/229/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Левчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" на рішення Господарського суду Волинської області від 27.10.2025 (суддя Якушева І.О., повне рішення складено 06.11.2025)

за позовом Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань"

до Цуманської селищної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024

за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

третьої особи - Наумовича Ю.С.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що до третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 як до нового власника будівлі, розташованої на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло право користування земельною ділянкою, що відповідає положенням ст.120, 125, 141 ЗК України щодо припинення права користування земельною ділянкою в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно.

Відтак, дійшов висновку, що за наявності заяви гр. ОСОБА_1 , враховуючи факт придбання нею об`єкта нерухомості, який розташований по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1,6248 га з кадастровим номером :01:001:2037, відповідач мав законні підстави відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" прийняти рішення про припинення права користування позивачем земельною ділянкою, що є виключною компетенцією седищної ради.

Враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені підстави для припинення права постійного користування землею ДП "Рибгосп Цумань", господарський суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024 прийняте в межах повноважень та у спосіб, передбачених чинним законодавством України. Оскільки відповідно до ст.141 ЗК України, у разі набуття третьою особою права власності на будівлю припиняється право користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Апелянт, зокрема, вказує, що рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024 року є протиправним та винесеним умисно без належного правового підґрунтя, без повідомлення землекористувача та виключно з метою завдати збитки підприємству.

Зауважує, що ВАТ "Волиньрибгосп" не мало і не могло мати будь-яких прав на земельну ділянку на момент відчуження спірного приміщення третій особі - ОСОБА_1 , а відтак до третьої особи не перейшли жодні права на земельну ділянку від попереднього співвласника приміщення, оскільки такі права ВАТ "Волиньрибгосп" не набувало. Станом на момент придбання об`єкта нерухомості третій особі було відомо про відсутність у ВАТ "Волиньрибгосп" прав на земельну ділянку та про наявність права постійного користування нею у ДП "Рибгосп "Цумань", з огляду на те, що спірна земельна ділянка призначена не для обслуговування об`єкта нерухомості, а для ведення рибного господарства.

Відтак, вважає, що відповідач не був вправі припиняти право постійного користування земельною ділянкою, зареєстрованого за ДП "Рибгосп "Цумань", оскільки земельна ділянка не призначена для обслуговування будівлі, а попередній власник будівлі не набував жодних прав на спірну земельну ділянку. Крім того, очевидним є те, що для обслуговування будівлі необхідна значно менша площа земельної ділянки, ніж та, яка належить ДП "Рибгосп "Цумань" на праві постійного користування.

Позивач, посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, від 03.04.2019 у справі №921/158/18, зазначає, що в даній справі аналогічні обставини, оскільки особа набула права власності на об`єкт при наявному чинному державному акті на право постійного користування, відповідно правові підстави для припинення відповідного права відсутні.

Також вказує, що можливість реалізації набувачем об`єкта нерухомості прав на землю не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, однак у спірних правовідносинах позивач не є попереднім землекористувачем для ОСОБА_1 , що унеможливлює позбавлення позивача права постійного землекористування за Актом на підставі п. "е" ч.1 ст. 141 ЗК України у зв`язку з набуттям ОСОБА_1 права власності на рибацький будинок, а також не звільняє Товариство від необхідності отримати від ДП "Рибгосп "Цумань" відповідну згоду для припинення права постійного користування земельною ділянкою в порядку п."а" ч.1 ст.141 ЗК України. Тобто, ОСОБА_1 придбала будівлю у ВАТ "Волиньрибгосп", а не у ДП "Рибгосп "Цумань", відповідно підстав для припинення права постійного користування немає, адже при придбанні об`єкта останній було відомо про наявність прав на земельну ділянку у ДП "Рибгосп "Цумань".

Таким чином, скаржник вважає, що за відсутності волевиявлення ДП "Рибгосп "Цумань" як постійного користувача земельних ділянок на добровільну відмову від права користування землею, Цуманська селищна рада не мала законних підстав на припинення права постійного користування на земельні ділянки.

У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на ст.92, 141 ЗК України, вказує, що прийняте оскаржуване рішення №33/74 від 19.02.2024 в межах та спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Звертає увагу, що добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці - окремі підстави для припинення права постійного користування, які не пов`язані між собою та не є взаємозалежними. Тобто отримувати згоду ДП "Рибгосп "Цумань" на припинення права постійного користування не потрібно.

Цуманська селищна рада зазначила, що в силу приписів ст.141 ЗК України немає значення, в кого було придбане відповідне майно, оскільки в даній справі має враховуватись принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Жодних юридичних наслідків оскаржуване рішення селищної ради не має, оскільки права землекористування до третьої особи перейшли в момент набуття права власності на нерухомість, і в цей же момент позивач такі права втратив.

Відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" відмовити, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.10.2025 залишити без змін.

Третя особа, ОСОБА_1 , також подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що право позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 49,88 га виникло та існувало до моменту його зміни або обмеження. Зменшення первинного обсягу такого права, з огляду на його правову природу, тягне його припинення. З матеріалів справи вбачається, що в межах державного акта утворено шість земельних ділянок. Дії власника щодо формування земельних ділянок та затвердження проектної документації позивачем не оскаржувалися та визнаються ним до цього часу.

Із урахуванням постанови Верховного Суду від 23.11.2023 у справі №916/3030/22, вважає, що з моменту набуття власності на будівлі право постійного користування припинилося, а отже не потрібно було волевиявлення сторони позивача для укладення договорів.

ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання, що відбулося 03.02.2026 року, позивач та відповідач не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Натомість, представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю останнього.

Розглядаючи подане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у позивача була можливість забезпечити участь іншого представника, для захисту своїх прав, при розгляді даної справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

З огляду на вказане, враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також приймаючи до уваги, що правова позиція позивача викладена в апеляційній скарзі і про її зміну апелянт будь-яких заяв або клопотань не подавав, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та відповідно можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами.

Також апелянтом було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме витяги ДРРПНМ та технічні паспорти на об`єкти нерухомості, що знаходяться на спірній земельній ділянці та належать ДП "Рибгосп "Цумань".

Щодо клопотання позивача про долучення до матеріалів справи нових доказів апеляційним судом враховується, що виходячи з принципу змагальності господарського процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції.

У відповідності до ч.8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно п.6 ч.2 ст.258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків викладених Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 єдиним винятковим випадком, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

Однак, колегією суддів встановлено, що скаржник в клопотанні про долучення доказів на виконання вимог ч.4 ст.80, п.6 ч.2 ст.258, ч.3 ст.269 ГПК України не обґрунтовував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не довів неможливості їх вчасного подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на стадії апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзиви на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Дочірнє підприємство "Рибгосп "Цумань" є спеціалізованим підприємством рибного господарства з прісноводного розведення риби та є правонаступником Дочірнього підприємства "Рибгосп Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп". У господарському користуванні ДП "Рибгосп "Цумань" перебуває ряд земельних ділянок для ведення рибного господарства (стави).

У 2001 році Рада народних депутатів Ківерцівського району Волинської області видала ДП "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" два державні акти на право постійного користування земельними ділянками на території Ківерцівського району для ведення рибного господарства, а саме:

- Державний акт на право постійного користування землею серії І-ВЛ № 001576 від 27.12.2001, згідно з яким ДП "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 49,88 га, яка знаходиться на території Цуманської селищної ради;

- Державний акт на право постійного користування землею серії І-ВЛ № 000703 від 27.12.2001 площею 173,77 га, яка знаходиться на території Дубищенської сільської ради.

У межах земельних ділянок, на які ДП "Рибгосп "Цумань" видано Державні акти на право постійного користування земельними ділянками, у 2017 році було утворено три земельні ділянки, а саме:

- площею 0,9669 га кадастровий номер :01:001:2038;

- площею 0,7227 га кадастровий номер :01:001:2039;

- площею 1,6247 га кадастровий номер :01:001:2037 для подальшої передачі їх в оренду.

20.06.2017 рішенням Цуманської селищної ради №15/8 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ТОВ "Цумань-Риба" для введення рибного господарства, згідно з яким ТОВ "Цумань-Риба" передано в оренду на 49 років вказані вище земельні ділянки, які знаходяться на території Цуманської ОТГ Ківерцівського району.

20.07.2017 між Цуманською селищною радою (орендодавець) та ТОВ "Цумань-Риба" (орендар) було укладено відповідні договори оренди землі.

Листами ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 04.06.2019 року та від 30.04.2021 підтверджується факт розміщення трьох ділянок в межах чинних Державних актів на право постійного користування ДП "Рибгосп "Цумань", які перебувають на праві постійного користування, а саме: площею 0,9669 га, к.н.:01:001:2038; площею 0,7227 га, к.н. :01:001:2039; площею 1,6247 га, к.н. :01:001:2037, що знаходяться на території Цуманської ОТГ.

Постановою Верховного Суду від 12.12.2023 у справі №903/822/21 вказані договори оренди визнано недійсними та підтверджено право постійного користування ДП "Рибгосп "Цумань" на земельні ділянки.

Рішенням Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024 вирішено:

- припинити право постійного користування Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" за Державним актом на право постійного користування землею серії І-ВЛ №001576 на земельну ділянку площею 1,6248 га з к.н.:01:001:2037;

- виконавчому комітету Цуманської селищної ради вчинити необхідні дії щодо припинення права постійного користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія І-ВЛ №001576 від 27.12.2001, виданого Дочірньому підприємству "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" (загальна площа земель згідно Державного акту 49,88 га), які розташовані на території Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області, а саме: провести державну реєстрацію припинення права постійного користування земельною ділянкою у встановленому законодавством порядку, внести відповідні дані до земельно-кадастрової документації по зазначених земельних ділянках.

Рішення №33/74 від 19.02.2024 "Про припинення права постійного користування землею згідно Державного акту" було прийнято на підставі п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування", заяви гр. ОСОБА_1 , враховуючи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.05.2017 (рибацький будинок), який розташований по вул.Банківській, буд. 1 в смт. Цумань, на земельній ділянці площею 1,6248 га (входить до загальної площі земель, які були надані в постійне користування відповідно до Державного акту серії І-ВЛ №001576 від 27.12.2001), на підставі п."в" ч.1 ст.141 Земельного кодексу України, яким передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Позивач, вважаючи зазначене рішення протиправним, таким, що прийняте без належного правового обґрунтування, без повідомлення землекористувача та з метою завдання збитків ДП "Рибгосп "Цумань", звернувся з цим позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п.10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 ст.155 Земельного кодексу України (далі ЗК України), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частинами 1, 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законом України визнаються незаконними в судовому порядку.

Зі змісту наведених норм вбачається, що у разі звернення з вимогами про скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу особи, яка звернулась за їх захистом.

У відповідності до ч.2 ст.95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, установленому законом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, від 20.11.2018 у справі №921/7/18, від 15.06.2023 у справі №924/295/22, від 12.09.2023 у справі №914/198/23.

Судами встановлено, що у 2011 році ДП "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" видано державний акт на право постійного користування земельними ділянками на території Ківерцівського району (Дубищенська сільська рада 173,77 га та Цуманська селищна рада 49,88 га) для ведення рибного господарства, зокрема, І-ВЛ№001576 від 27.12.2001 року та акт І-ВЛ№000703 від 27.12.2001 року.

Дочірнє підприємство "Рибгосп "Цумань" є спеціалізованим підприємством рибного господарства з прісноводного розведення риби та правонаступником Дочірнього підприємства "Рибгосп Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп".

Згідно зі ст.92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння й користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній або комунальній власності, без установлення строку.

У відповідності до ч.2 ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають зокрема, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Колегія суддів зауважує, що пунктом 10 Розділу VІІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про державний земельний кадастр" встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим законом, є дійсними.

Норми статті 125 ЗК України і Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" пов`язують виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права. Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право.

При цьому, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 (справа №1-17/2005) визнав неконституційним положення п.6 розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм ЗК України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Конституційний Суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею), виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.

Згідно з п.3 ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи викладене, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.

Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №907/916/17, від 31.01.2019 у справі №914/839/18, від 12.01.2021 у справі №908/1947/19.

Апеляційний суд також враховує, що Державний акт серії І-ВЛ №001576, зокрема, в частині земельних ділянок з к.н.:01:001:2037, :001:2038, :01:001:2039 був предметом розгляду у справі №903/822/21.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.12.2023 у справі №903/822/21 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 скасовано в частині відмови у визнанні недійсними договорів оренди землі, укладених 20.07.2017 між Цуманською селищною радою та ТОВ "Цумань-Риба" про передання в оренду земельних ділянок площею 0,9669 га к.н. :01:001:2038, площею 0,7227 га к.н. :01:001:2039, площею 1,6247 га к.н. :01:001:2037, що розташовані на території Цуманської об`єднаної територіальної громади для ведення рибного господарства (землі водного фонду). Рішення Господарського суду Волинської області від 02.05.2023 про задоволення позовних вимог в цій частині залишено в силі.

Верховний Суд виходив із того, що Державний акт І-ВЛ№001576 від 27.12.2001 року на право постійного користування землею для ДП "Рибгосп "Цумань" є чинним та з огляду на викладене, підтримав позицію суду першої інстанції, що право постійного користування землею підтверджено державним актом, листами ГУ Держгеокадастру у Волинській області та зазначені вище земельні ділянки сформовані в межах Державного акта на право постійного користування землею серії I-ВЛ №001576.

За наявності визначених ст.75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (подібний висновок міститься у п. 4.26 постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19).

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц).

Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип обов`язковості судових рішень згідно ст.129-1 Конституції України, а також принцип правової певності як основний елемент верховенства права, рішення Господарського суду Волинської області від 02.05.2023, яке залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.12.2023 у справі №903/822/21, та відповідно набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів та має преюдиціальне значення, а встановлені при його ухваленні обставини, зокрема, обставини щодо чинності Державного акта І-ВЛ№001576 від 27.12.2001 року на право постійного користування землею для ДП "Рибгосп "Цумань" та наявність у позивача права користування земельною ділянкою з к.н. :01:001:2037, що охоплюється вказаним державним актом, є преюдиційними для спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.75 ГПК України.

Апеляційним судом встановлено, що 16.05.2017 ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - рибацький будинок на зимувалах загальною площею 24,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається зі змісту спірного рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024, припинено право постійного користування Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" за Державним актом на право постійного користування землею серії І-ВЛ №001576 на земельну ділянку площею 1,6248 га з к.н.:01:001:2037.

Вказане рішення було прийнято на підставі п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування", заяви гр. ОСОБА_1 , враховуючи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.05.2017 (рибацький будинок), який розташований по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1,6248 га (входить до загальної площі земель, які були надані в постійне користування відповідно до Державного акту серії І-ВЛ № 001576 від 27.12.2001), на підставі п. "в" ч.1 ст.141 ЗК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.11.2019 у справі №906/392/1 зазначила, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140- 149 Земельного кодексу України.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним (пункт 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №906/392/18).

Статтею 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (п."е" ч.1).

У відповідності до ч.1, 2 ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України (в редакціях, чинних на момент набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, зазначені норми закріплюють принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, відповідно власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №910/5210/20).

Сам принцип єдності долі земельної ділянки та об`єкта нерухомості означає, що неможлива ситуація, при якій у двох осіб є однакові права на земельну ділянку. В момент, коли одна особа внаслідок придбання об`єкта нерухомості набуває права на землю, інша особа їх втрачає, і це відбувається в силу згаданого вище принципу єдності.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України (у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

При цьому, колегія суддів враховує, що у спірних правовідносинах положення ч.5 ст.116 ЗК України, ст.120 ЗК України, статті 377 ЦК України (щодо переходу права на земельну ділянку, яка перебувала на праві постійного користування, у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на нерухоме майно, розташоване на частині цієї земельної ділянки) необхідно застосовувати таким чином:

"У разі набуття права власності на нерухомість, яка розташована на частині земельної ділянки, наданій іншій особі на праві постійного користування, право на оформлення землекористування для обслуговування такої нерухомості виникає автоматично в силу принципу єдності долі нерухомості і земельної ділянки та не вимагає отримання згоди постійного землекористувача".

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справ №916/3030/22.

Відтак, для безперешкодного та повноцінного використання об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 , з дотриманням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель або споруд, має гарантоване право отримати від власника земельної ділянки відповідне речове право у розмірі, необхідному для експлуатації та обслуговування належного їй об`єкта нерухомого майна.

Разом з тим, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2025 у справі № 922/908/22 зауважено, що площа земельної ділянки повинна відповідати площі, яку безпосередньо займають відповідні об`єкти нерухомого майна, а також може бути дещо більше такої площі, у разі необхідності обслуговування цих об`єктів, при цьому така площа повинна бути обґрунтованою у відповідній технічній документації із землеустрою. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19).

Таким чином, право користування земельною ділянкою виникає виключно в межах, необхідних для обслуговування та експлуатації належного власнику нерухомого майна, і не може поширюватися на інші частини земельної ділянки.

Апеляційним судом встановлено, що площа об`єкта нерухомого майна - рибацького будинку, право власності на який набула ОСОБА_1 , становить 24,4 кв. м. Водночас, Дочірнє підприємство "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" володіло правом постійного користування земельною ділянкою площею 1,6248 га, яке було припинено оскаржуваним рішенням селищної ради.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження визначення меж земельної ділянки необхідної для обслуговування об`єкта нерухомості належного ОСОБА_1 надав висновок судової земельно-технічної експертизи №4/2025 від 20.02.2025, яка була проведена у межах справи №158/2223/23 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" про визнання недійсним Державного акта на право постійного користування землею та припинення права користування.

Однак, суд першої інстанції, розглядаючи клопотання позивача про долучення зазначеного доказу до матеріалів справи, відмовив у його задоволенні у зв`язку з ненаданням доказів надсилання цього клопотання третій особі на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також через відсутність обґрунтування того, на підтвердження чи спростування якої саме обставини подається відповідний висновок.

Оцінюючи мотиви відмови у задоволенні відповідного клопотання позивача, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.3 ст.2 ГПК України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3, 4 ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).

Із аналізу викладеного вбачається, що подання доказів є процесуальним правом сторони, реалізація якого повинна здійснюватися з дотриманням вимог процесуального закону, у тому числі щодо порядку їх подання та направлення іншим учасникам справи.

Разом із тим, сам по собі факт ненадання доказів надсилання клопотання третій особі не може розцінюватися як безумовна підстава для відмови у його задоволенні, якщо таке порушення не призвело до обмеження процесуальних прав інших учасників справи та могло бути виправлене судом шляхом надання строку для усунення відповідних недоліків.

Щодо відсутності обґрунтування, на підтвердження чи спростування якої саме обставини подається відповідний висновок, колегія суддів зауважує, що згідно з ч.1, 2 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з огляду на зміст позовних вимог та предмет доказування у цій справі, апеляційний суд дійшов висновку, що формальне посилання на відсутність відповідних пояснень сторони без аналізу судом змісту поданого доказу не відповідає завданню господарського судочинства щодо забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справи.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 15.05.2024 зупинено провадження у справі №903/229/24 до набрання законної сили рішенням Ківерцівського районного суду у справі №158/2223/23, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про взаємопов`язаність предметів спору у зазначених справах та наявність об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої.

За таких обставин, відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про долучення доказу є передчасною та такою, що не повною мірою відповідає забезпеченню принципа змагальності сторін, а також обов`язку суду щодо належної оцінки доказів і сприяння реалізації процесуальних прав учасників справи.

З огляду на предмет позову та визначений у справі предмет доказування, а також враховуючи встановлену судом першої інстанції взаємопов`язаність спорів у справах №903/229/24 та №158/2223/23, поданий доказ може мати істотне значення для правильного вирішення спору, а тому його недолучення не сприяє повному, всебічному й об`єктивному з`ясуванню обставин справи.

Чинне процесуальне законодавство не містить заборони щодо використання під час розгляду господарської справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Відтак докази, зібрані у межах кримінального чи іншого судового провадження, можуть бути використані у цій справі за умови їх належності та допустимості, якщо відповідні відомості стосуються предмета доказування. Такий підхід узгоджується з правовою позицією, викладеною у пункті 105 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час проведення експертного дослідження дотримано вимоги процесуального законодавства, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384, 385 КК України, а сам висновок містить відомості, що стосуються предмета доказування у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновок експерта №4/2025 від 20.02.2025 відповідає вимогам ст.98, 101 ГПК України та є належним і допустимим доказом у розумінні ст.76, 77 ГПК України, у зв`язку з чим клопотання позивача підлягає задоволенню, а зазначений доказ - долученню до матеріалів справи.

Згідно зі змістом вказаного висновку, експерт встановив, що розмір (площа) земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування приміщення рибацького будинку на зимувалах, заг. площею 24,4 кв.м., що розташована за адресою: смт.Цумань, вул.Банківська, 1, Луцького району, Волинської обл, у відповідності з чинними нормативними документами знаходиться в діапазоні 0,015-0,020 га.

Жодних доказів, які б підтверджували необхідність встановлення більшої площі земельної ділянки для обслуговування приміщення рибацького будинку, учасники справи не надали.

Відтак, з урахуванням висновку земельно-технічної експертизи №4/2025 від 20.02.2025, колегія суддів вважає встановленим, що площа земельної ділянки, необхідної для обслуговування приміщення рибацького будинку на зимувалах площею 24,4 кв.м., становить 0,015-0,020 га, що значно менше за площу земельної ділянки у 1,6248 га, право постійного користування якою належало Дочірньому підприємству "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" та яке було припинено рішенням Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024.

При цьому, апеляційним судом не встановлено обставин добровільної відмови від права користування частиною земельної ділянки, яка не охоплюється площею нерухомого майна, що належить третій особі на праві власності, а також площею, необхідною для обслуговування приміщення рибацького будинку, або інших підстав для припинення права користування землею, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024, яким було припинено право постійного користування Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" на земельну ділянку площею 1,6248 га з кадастровим номером :01:001:2037, порушує відповідні права позивача на зазначену земельну ділянку, що свідчить про наявність правових підстав для визнання рішення селищної ради протиправним та його скасування відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України та як наслідок задоволення позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладені в постанові від 23.11.2023 у справі №916/3030/22, про те, що оформлення власником нерухомості прав на землю шляхом виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (тобто формування нової земельної ділянки під нерухомістю) не порушує прав постійного землекористувача, оскільки не позбавляє його можливості самостійно оформити право на належну йому частину земельної ділянки, яка залишається після вилучення її частин, необхідних для обслуговування об`єктів нерухомості.

Таким чином, власник нерухомого майна не позбавлений права та можливості самостійно оформити право на належну йому частину земельної ділянки, що розташована під об`єктом нерухомості та необхідна для його обслуговування, відповідно до порядку надання земельних ділянок державної та комунальної власності в користування, передбаченого 123, 124 ЗК України.

Пунктом 2 ч.1 ст.275 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п.1, 3, 4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення у даній справі не з`ясував обставин щодо необхідної площі для обслуговування приміщення рибацького будинку, належного на праві власності третій особі, та відповідно неправильно застосував ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, що призвело до порушення права позивача на безстрокове постійне користування земельною ділянкою, яке може бути припинене лише з підстав, передбачених ст.141 ЗК України, та, як наслідок, до помилкового висновку суду про законність рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024 про припинення права постійного користування Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" ВАТ "Волиньрибгосп" на земельну ділянку площею 1,6248 га з кадастровим номером :01:001:2037, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення Господарського суду Волинської області від 27.10.2025 та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Враховуючи приписи п.1 ч.4 ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, судовий збір за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладається на відповідача.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що позовну заяву позивачем подано засобами електронного зв`язку в електронній формі через підсистему ЄСІКС "Електронний суд", що є підставою для застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір у більшому розмірі за подання позовної заяви (3028,00 грн), що може бути підставою для звернення до суду з заявою про відшкодування з Державного бюджету надміру сплаченого судового збору. Вказана сума надмірно сплаченого судового збору не підлягає відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги та відповідно задоволення позовних вимог у повному обсязі, до стягнення з відповідача підлягає судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2422,40 грн (3028,00 грн *0,8).

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" на рішення Господарського суду Волинської області від 27.10.2025 у справі №903/229/24 задоволити.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 27.10.2025 у справі №903/229/24 скасувати та ухвалити нове рішення.

3. Позов задоволити.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення Цуманської селищної ради №33/74 від 19.02.2024 року про припинення права постійного користування землею Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" згідно Державного акта щодо земельної ділянки площею 1,6247 га - кадастровий номер :01:001:2037.

5. Стягнути з Цуманської селищної ради (45233, Волинська обл., Луцький р-н, смт.Цумань, вул.Грушевського, буд.2, ) на користь Дочірнього підприємства "Рибгосп "Цумань" (43021, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Стрілецька, буд.41, ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2422,40 грн та апеляційної скарги в сумі 3633,60 грн.

6. Господарському суду Волинської області видати судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "16" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.