ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року Справа №903/808/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Петухов М.Г.

суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Левчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 12.12.2025 (суддя Слободян О.Г., повне рішення складено 02.12.2025, додаткове рішення 12.12.2025)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай"

про стягнення 1 595 348,31 грн

за участю представників:

позивача Таш`яна Р.І.;

відповідача Якименко З.С.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай" на користь Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни 295588,78 грн заборгованості та 4 883,83 грн витрат по сплаті судового збору. Відмовлено у позові в частині стягнення 1269759,53 грн заборгованості. Закрито провадження у справі в частині стягнення 30000,00 грн заборгованості.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, враховуючи умови договору, ст.530 ЦК України та лист від 19.06.2025, зазначив, що оскільки відповідач підтвердив реалізацію отриманого від позивача товару на суму 295588,78 грн та не сплатив позивачу вказану суму, що не заперечується сторонами, вимога позивача в частині стягнення 295588,78 грн заборгованості є підставною та підлягає до задоволення. При цьому, зауважив, що доказів реалізації товару на іншу суму сторонами суду не надано та не доведено.

Таким чином, враховуючи те, що договір про надання послуг відповідального зберігання від 01.09.2022 продовжує діяти до 31.12.2025, відповідачем реалізовано товар на суму 295588,78 грн, доказів реалізації товару відповідачем на іншу суму позивачем суду не надано, інвентаризації товару не проведено та акт приймання-передачі між сторонами не підписано, доказів відсутності товару у зберігача позивач суду не надав, суд дійшов висновку, що стягнення заборгованості на суму 1269759,53 грн нереалізованого товару є безпідставною, а тому в позові в цій частині необхідно відмовити.

Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 12.12.2025 заяву представника Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай" на користь Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни 8469,97 грн витрат на професійну правничу допомогу. В частині стягнення витрат на професійну правничу у розмірі 41 530,03 грн відмовлено.

Господарський суд, аналізуючи зміст акта приймання-передачі наданої правової допомоги, зазначив, що вартість участі адвоката у семи судових засіданнях становить 30000,00 грн (4285,71 грн - 1 судове засідання). Водночас, врахочуючи те, що фактично представник позивача брав участь у шести судових засіданнях, оскільки підготовче судове засідання 30.09.2025 не відбулося, у зв`язку з виникненням технічних проблем у роботі відеоконференцзв`язку, спричинених проведенням технічних робіт, що унеможливили участь представників сторін в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, суд вказав, що загальна вартість участі у судових засідання адвоката має становити (4285,71 грн х 6) 25714, 00 грн.

Відтак, оцінюючи докази в підтвердження надання позивачу правничої допомоги, а також виходячи із засад обґрунтованості, розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що представником позивача підтверджено надання ФОП Лінницькій Л.С. професійної правничої допомоги на загальну суму 45714,00 грн.

Отже, із врахуванням п.3 ч.4 ст.129 ГПК України та часткового задоволення позову, суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу слід розподілити наступним чином: 8469,97 грн підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, в частині відшкодування 41530,03 грн відмовити.

Не погоджуючись з ухваленими рішеннями, позивач звернувся з апеляційними скаргами до Північно-західного апеляційного господарського суду, в яких просить рішення господарського суду від 27.11.2025 в частині відмови у стягненні 668 802,85 грн скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги у цій частині задоволити; в іншій частині просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Також просить скасувати додаткове рішення та здійснити перерозподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, за результатами перегляду апеляційним судом рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 року.

Апелянт, зокрема, не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 668802,85 грн з підстав відсутності доказів відмови відповідача повернути позивачеві товар, оскільки сам відповідач наголошував на тому, що не отримував від позивача зазначений товар, а отже, він відсутній на складах зберігача.

Позивач зауважує, що наявні беззаперечні докази отримання відповідачем товару на суму 668802,85 грн (що визнав і суд першої інстанції), а також пояснення відповідача про відсутність у нього цього товару. Це може свідчити про те, що відповідач або скористався своїм правом на реалізацію товару (на підставі п. 1.3 договору), або не забезпечив його належне зберігання. У будь-якому випадку позивач має право вимагати відшкодування вартості товару, який відповідач не може повернути.

Також зазначає, що суд першої інстанції, зазначивши в рішенні про продовження строку дії договору зберігання до 31.12.2025, проігнорував положення ст.936, 952 ЦК України, оскільки у червні 2025 року позивач у своєму листі прямо заявив вимогу про сплату грошових коштів (у разі реалізації товару) або про його негайне повернення. Натомість відповідач у своїх листах повідомив про відсутність у нього зазначеного товару.

Таким чином, апелянт вважає, що всупереч ст.950 ЦК України, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про компенсацію вартості речі, яку зберігач отримав від поклажодавця, але яку не може повернути.

Щодо додаткового рішення позивач зазначає, що та обставина, що підготовче судове засідання 30.09.2025 не відбулося у зв`язку з технічними проблемами в роботі системи відеоконференцзв`язку, спричиненими проведенням технічних робіт, не може бути підставою для зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки зазначені перешкоди виникли не з вини представника позивача. Крім того, про них не було відомо заздалегідь, а відтак представник позивача об`єктивно витратив час як на підготовку до судового засідання, так і на очікування підключення в системі відеоконференцзв`язку.

Звертає увагу, що в акті приймання-передачі наданої правової допомоги, сторони погодили оплату за участь в судових засіданнях однією сумою, і не можна арифметично ділити її на кількість судових засідань, оскільки кожне з них має різну тривалість, потребує різного обсягу роботи адвоката.

Враховуючи, що позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції від 27.11.2025 у даній справі, подає на нього апеляційну скаргу і у зв`язку з цим вважає неправильним розподіл судових витрат, оскільки позов повинен бути задоволений в іншому обсязі. У зв`язку з цим, просить суд апеляційної інстанції перерозподілити судові витрати на професійну правову (правничу) допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи.

У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що вимога позивача про стягнення коштів як "заборгованості за договором зберігання" суперечить суті та змісту укладеного договору. У договорі зберігання у п.4.3. передбачено відповідальність відповідача за втрату, пошкодження товару за наявності його доведеного умислу, однак не визначено в якому розмірі зберігач несе відповідальність. У позивача не виникає право вимагати грошову компенсацію за відсутності втрати чи пошкодження товару, що прямо передбачено ст. 951 ЦК України.

Вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на ст.950, 952 ЦК України свідчить про спробу зміни правової підстави позову на стадії апеляційного перегляду, що є неприпустимим відповідно до ст. 269 ГПК України та усталеної практики Верховного Суду, оскільки правовою підставою для позовної заяви визначено положення законодавства щодо правового регулювання поставки товару та купівлі-продажу.

Крім того, зазначає, що заявляючи вимогу про стягнення грошових коштів як "заборгованості за договором зберігання", позивач обрав непередбачений законом спосіб захисту, оскільки за своєю правовою природою договір зберігання не породжує грошового зобов`язання щодо вартості речі. У разі неповернення майна належним способом захисту є вимога про повернення речі в натурі або відшкодування збитків, за умови доведення складу цивільного правопорушення, чого позивачем зроблено не було.

Також вказує, що позивачем не доведено факт доставки товару згідно видаткових накладних №204 від 15.09.2022, №417 від 04.11.2022, №418 від 04.11.2022 на зберігання до м.Нововолинськ до ТОВ "Скай" не надано до суду товарно-транспортних накладних, які б підтверджували таку доставку. Відповідач надав до матеріалів справи наявні у нього товарно-транспортні накладні, які підтверджують доставку товару від ФОП Лінницької Л.С. з м.Харкова до м.Нововолинська.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення відповідач зазначає, що відповідач вважає, що заявлені в суді першої інстанції до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, завищеними, непропорційними до предмету спору. Окрім того, позивачем надано докази, які не підтверджують факт надання професійної правничої допомоги.

Зауважує, що чинне законодавство містить поняття "професійна правнича допомога", однак позивач з адвокатом уклав договір про надання правової допомоги. Також договір про надання правової допомоги від 03.06.2025 року не містить погодженого сторонами розміру гонорару, що є істотною умовою договору. За відсутності письмово визначеної ціни договору витрати не можуть вважатися ані реальними, ані обґрунтованими, що унеможливлює їх відшкодування відповідно до ст. 126 ГПК України.

Відповідач просить у задоволенні апеляційних скарг ФОП Лінницької Л.С. відмовити, а оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення та додаткового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

01.09.2022 між ФОП Ліницькою Л.С. (поклажодавець) та ТОВ "Скай" (зберігач) було укладено договір про надання послуг відповідального зберігання, згідно умов п.1.1-1.3 якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності поклажодавця (далі - товар). Відповідальне зберігання за цим договором є безоплатним. Товар може використовуватися в діяльності зберігача, з правом реалізації.

Відповідно до п.2.1 договору, зберігач зобов`язаний: вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності товару протягом строку зберігання, повернути товар поклажодавцеві за актом приймання-передачі протягом 5 днів після припинення/розірвання договору / отримання вимоги від поклажодавця щодо повернення товару, у стані, в якому він був одержаний з урахуванням нормального зносу.

Поклажодавець зобов`язаний: передати зберігачеві товар на зберігання протягом 5 днів після укладення цього договору за актом приймання-передачі; прийнята товар у зберігача, що повертається ним згідно з п 2.1.2 договору за актом приймання-передачі. Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення частини товару, який знаходиться на зберіганні, або всього майна з розірванням договору (п.3.1 договору).

Пунктами 6.1, 6.2 договору передбачено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2022. Строк дії договору продовжується до кінця відповідного календарного року, якщо жодна зі сторін протягом дії договору не заперечила проти такого продовження. Кількість пролонгація не обмежується. Дія договору припиняється за згодою сторін або у разі: припинення трудових відносин між зберігачем та поклажодавцем; повернення всього товару зберігачем на вимогу поклажодавця; розірвання договору в односторонньому порядку.

Договір підписаний сторонами та завірений їх печатками.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини сторін виникли на підставі договору про надання послуг відповідального зберігання від 01.09.2022 року.

Визначаючись із правовою природою спірного договору, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.626 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Аналізуючи зміст договору, на підставі якого виникли спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що вказаний договір є договором зберігання з елементами договору доручення, адже п.1.3. договору передбачено не лише право зберігача на використання товару в своїй діяльності, що допускає зміст ст. 944 ЦК України, а й право на реалізацію товару, переданого на зберігання, що передбачене ст.1000, 1003 ЦК України.

При цьому, виключно правовідносинами зберігання не може охоплюватись надане поклажодавцем зберігачеві право на реалізацію товару, оскільки самі по собі такі правовідносини суперечитимуть зобов`язанню зберігача щодо забезпечення збереження речі, отриманої на зберігання та подальшого повернення поклажедавцеві такої речі (ч.1 ст.936, ч. 1 ст. 949 ЦК України).

Помилковість кваліфікації спірних правовідносин в частині права зберігача на реалізацію речі, як правовідносин з договору поставки свідчить і те, що умовами п.1.3 договору зберігання чи будь-якими іншими умовами цього договору не було передбачено перехід права власності від позивача до ТОВ "Скай" на речі, передані на зберігання до чи після їх реалізації.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанцій було частково невірно визначено зміст спірних правовідносин через надання частково невірної правової оцінки змісту договору від 01.09.2022 року, як змішаному договору зберігання з елементами договору доручення.

Надаючи наведені вище висновки суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги та здійснивши власну правову кваліфікацію спірних правовідносин у частині обов`язку ТОВ "Скай", як повіреного за договором доручення негайно передати довірителеві ФОП Ліницькій Л.С. все одержане у зв`язку з виконанням доручення щодо реалізації товару (п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України), суд апеляційної інстанції керується принципом "jura novit curia" ("суд знає закони").

У постанові від 05.11.2020 у справі №676/2334/18 Верховний Суд дійшов такого висновку про те, що у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (п.6.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).

У постанові від 02.11.2022 у справі №685/1008/20 Верховний Суд зазначив про те, що принцип "jura novit curia", з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Судом апеляційної інстанції було забезпечене право для представників кожної сторони у даному спорі подати свої пояснення та міркування щодо фактичних обставин справи та суті спірних правовідносин, а під час розгляду справи в суді першої інстанції, сторони також не були обмежені в праві подавати будь-які докази та пояснення, отже представники сторін не були обмежені у праві здійснення правильності правової кваліфікації спірних правовідносин.

Судом першої інстанції було беззаперечно встановлено факт реалізації відповідачем отриманого від позивача товару на суму 295588,78 грн. та неповернення позивачеві вказаної суми. Однак, внаслідок неправильної правової кваліфікації спірних правовідносин у вказаній частині, суд першої інстанцій помилково не застосував до них положення п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України, як підставу стягнення вказаної суми, у зв`язку з чим, на підставі ч.4 ст.269 ГПК України, керуючись вимогами ч.4 ст.277 ГПК України, рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає зміні.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що на виконання умов договору ФОП Ліницька Л.С. передала ТОВ "Скай" на зберігання матеріальні цінності за видатковими накладними №201, №202, №203, №204, №205, №206, №207, №208, №209 від 15.09.2022, №54616 від 12.09.2022, №54637 від 21.09.2022, №210, №211, №212, №213, №214, №215, №216 від 23.09.2022, №6, №54643 від 26.09.2022, №417, №418 від 04.11.2022, №2, №3, №5, №6 від 15.02.2023, №238, №239 від 20.04.2023, №1379 від 01.04.2024 та №1404 від 19.04.2024.

Сторонами не заперечувалось те, що у виконання зобов`язань за договором позивачем для відповідача було передано товар, та що протягом 2023-2025 років від відповідача надійшло платежів на суму 3333079,40 грн, як оплати за реалізований товар що підтверджується також доданими до позовної заяви платіжними інструкціями про оплату. Спірним у суді апеляційної інстанції в справі є, зокрема, отримання відповідачем товару за трьома видатковими накладними, а саме: №204 від 15.09.2022, №417 від 04.11.2022, №418 від 04.11.2022 на загальну суму 668802,86 грн. Позивач стверджує, що з урахуванням товару, що зазначений у спірних видаткових накладних, всього відповідачем на зберігання було отримано товару на суму 4928427,71 грн.

Апеляційним господарським судом встановлено, що заперечуючи факт отримання на зберігання товару за видатковими накладними №204 від 15.09.2022, №417 від 04.11.2022, №418 від 04.11.2022 на загальну суму 668802,86 грн, а фактично підтверджуючи неможливість повернення поклажедавцеві отриманого за такими накладними товару, відповідач вказує на фактичне отримання зазначеного у вказаних накладних переліку товару за аналогічними накладними з тими ж номерами та датами, однак не від позивача, а від іншого ФОП Мірсаабовим Мірсамедом Міраллам огли.

Колегія суддів не приймає до уваги відповідні доводи відповідача, адже тотожність номерів та дат видаткових накладних, а також переліку та вартості товару у спірних накладних та накладних, на які посилається відповідач, за умови вказівки в накладних на постачальника товару ФОП Мірсаабова Мірсамеда Міраллам огли та посилання на інший договір (№020522-2 від 02.09.2022 року), не спростовує висновку апеляційного суду про отримання товару відповідачем саме в межах спірних правовідносин сторонами договору від 01.09.2022.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність фактів передачі позивачем для відповідача товару за договором від 01.09.2022 року на загальну суму 4928427,71 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, підписаними представниками сторін та скріпленими їх печатками, а також оплати реалізованого відповідачем на виконання договору доручення частини переданого на зберігання товару в сумі 3333079,40 грн, а тому зазначена позивачем різниця в сумі 1595348,31 грн і була спірною сумою станом на дату звернення з позовом до суду.

Колегія суддів також вважає помилковим висновок суду першої інстанцій про те, що договір зберігання від 01.09.2022 року не було розірвано, з наступних підстав.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Пунктами 6.2, 6.2.3 договору передбачене право сторін на розірвання договору в односторонньому порядку.

Апеляційним судом встановлено, що 03.06.2025 ТОВ "Скай" надіслало позивачу повідомлення про те, що не бажає надалі продовжувати договір зберігання належних поклажедавцеві матеріальних цінностей. Крім того, ТОВ "Скай" вимагало до 01.07.2025 забрати зі зберігання матеріальні цінності: набори контурних олівців для очей та губ збірні Cristian СН-7 (збірний) МІХ 24804 шт.; олівці (код №26) А.В, №01, №07 в кількості 104747 шт.; олівці для очей та для губ Cristian СН-2А, в кількості 107800 шт.; олівці для очей Cristian СН-2А в кількості 2000 шт., тобто товар, отриманий ТОВ "Скай" за видатковими накладними №209 від 15.09.2022, №210 від 23.09.2022.

Факт отримання поклажодавцем звернення зберігача про розірвання договору, сторонами не заперечується та підтверджується листом №1 ФОП Ліницької Л.С. від 19.06.2025. Цей же лист містить вимогу поклажодавця до зберігача про повернення всього іншого товару, що перебуває на зберіганні. Вимога поклажодавця про повернення зберігачем всього майна, відповідно до п. 3.2. договору можлива лише разом з вимогою про розірвання договору.

Отже, враховуючи погоджені сторонами умови договору щодо права його одностороннього розірвання, а також фактичну реалізацію такого права зберігачем, колегія суддів на підставі ч.1 ст.651 ЦК України дійшла висновку про розірвання договору зберігання.

Враховуючи відсутність у справі будь-яких доказів щодо дати отримання вказаного вище звернення від 03.06.2025 зберігачем, колегія суддів вважає, що датою розірвання договору слід вважати дату листа №1 від 19.06.2025, оскільки будь-які інші докази отримання звернення ФОП Ліницькою Л.С. сторонами не надані.

За змістом п.2.1.2. договору, зберігач зобов`язаний повернути товар поклажедавцеві за актом приймання-передачі протягом 5 днів після припинення чи розірвання договору, отримання вимоги від поклажодавця щодо повернення товару.

Такому обов`язку зберігача кореспондує визначене п.3.2. договору право поклажодавця вимагати повернення частини товару, який знаходиться на зберіганні, або всього товару з розірванням договору. Лист №1 від 19.06.2025 містить вимогу про повернення всього товару, з чого слідує, що і поклажодавець також фактично вимагав розірвання договору.

Відповідно до ч.1 ст.949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Станом на дату завершення розгляду справи судом першої інстанції, товар поклажодавцеві не був повернений зберігачем.

Однак, позивач в апеляційній скарзі не погодилась із висновком суду першої інстанції лише в частині стягнення збитків заподіяних втратою товару, переданого за видатковими накладними №204 від 15.09.2022, №417 від 04.11.2022, №418 від 04.11.2022 на загальну суму 668802,86 грн, а тому, виходячи з вимог ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції виходить із необхідності надання правової оцінки спірних правовідносин щодо наявності підстав для стягнення збитків лише в указаній частині.

Аналіз змісту звернення ТОВ "Скай" №21 від 03.06.2025 свідчить про те, що останнє готове здійснити повернення лише товару, отриманого за видатковими накладними №209 від 15.09.2022, №210 від 23.09.2022, й фактично протягом 5 днів з моменту розірвання договору товар поклажодавцеві повернуто не було.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність можливості повернення товару зберігачем, отриманого саме за видатковими накладними №204 від 15.09.2022, №417 від 04.11.2022, №418 від 04.11.2022 на загальну суму 668802,86 грн через його втрату. Доказів реалізації зазначеного товару зберігачем також суду надано не було (п.1.3. договору).

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості (п.1 ч.1 ст.951 ЦК України).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доведеним факт втрати зберігачем речей, отриманих на зберігання за договором від 01.09.2022 на підставі видаткових накладних №204 від 15.09.2022, №417 від 04.11.2022, №418 від 04.11.2022 на загальну суму 668802,86 грн, а тому з ТОВ "Скай" на користь позивача підлягають стягненню збитки в указаній сумі.

Згідно п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п.1, 2, 3 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Таким чином, з огляду на висновок суду про розірвання договору від 01.09.2022, відсутність доказів повернення зберігачем поклажодавцеві товару, переданого на зберігання за цим договором, а також встановлення апеляційним судом факту втрати зберігачем отриманого на зберігання товару на суму 668 802,86 грн, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду в оскаржуваній частині та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Із врахуванням положень ст.269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо стягнення 30000,00 грн, а також в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 600956,67 грн, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про стягнення з відповідача 50000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження надання ФОП Лінницькій Л.С. професійної правничої допомоги представник позивача подав суду: ордер на надання правничої допомоги від 15.08.2025; договір про надання правової (правничої) допомоги від 03.06.2025; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 01.12.2025, платіжні інструкції на суму 50000,00 грн.

03.06.2025 між ФОП Лінницькою Л.С. (клієнт) та Адвокатським бюро "Таш`ян та партнери" (адвокатське бюро) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до п.1.1 якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Надання правової допомоги клієнту здійснює адвокат Таш`ян Р.І. (засновник та керуючий Бюро).

Згідно з п.2.1-2.1.2 договору, адвокатське бюро на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової допомоги: представляє у встановленому порядку інтереси клієнта в господарських судах усіх інстанцій, інших судах, органах Державної податкової служби України, а також з усіх пов`язаних з розглядом цієї справи питань в органах державної влади усіх рівнів, органах місцевого самоврядування, у відносинах з юридичними та фізичними особами.

На виконання п.п. 2.1.1. договору, адвокатське бюро зобов`язується вчинити такі дії: підготувати та направити претензію; підготувати та подати до господарського суду позовну заяву; забезпечити представництво інтересів клієнта у судових засіданнях (у тому числі, у режимі відеоконференції); у разі необхідності - вчинити інші дії, спрямовані на захист інтересів клієнта (за окремим погодженням).

У відповідності до п.4.1-4.2 договору, правову допомогу, що надається адвокатським бюро відповідно до п. 2.1. даного договору, клієнт оплачує у розмірі згідно домовленості сторін. За результатами надання правової допомоги складається акт приймання правової допомоги, що підписується сторонами. У разі відсутності письмових заперечень клієнта протягом 1 місяця з моменту надання правової допомоги (або її окремої частини), вважається, що клієнт не має претензій щодо її якості та обсягу, а адвокатське бюро має право скласти акт приймання-передачі в односторонньому порядку.

Як вбачається зі змісту акта приймання-передачі від 01.12.2025, Адвокатське бюро "Таш`ян та партнери" надало, а клієнт - Ліницька Л.С. отримала правову допомогу за договором №195 від 03.06.2025 вартістю 50000,00 грн.

Правова допомога полягає у представництві інтересів клієнта у Господарському суді Волинської області у справі №903/808/25. Правова допомога надана належної якості та в належному обсязі, клієнт не має претензій до Адвокатського бюро "Таш`ян та партнери". Опис наданої правової допомоги: складання позовної заяви 10000 грн; складання відповіді на відзив 10 000 грн; участь у судових засіданнях (7 засідань) 30000 грн.

ФОП Лінницькою Л.С. було сплачено Адвокатському бюро "Таш`ян та партнери" за правову допомогу згідно договору у розмірі 50000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №137 від 17.06.2025, №168 від 18.08.2025, №182 від 08.10.2025, №187 від 31.10.2025 та №199 від 28.11.2025.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем згідно з вимогами ст.74 ГПК України, доведено надання йому послуг правової допомоги під час розгляду справи №903/808/25 у Господарському суді Волинської області.

За змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 4 ст.126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів, оцінюючи зміст акта приймання-передачі наданої правової допомоги, зокрема, в частині визначення вартості у розмірі 30000,00 грн за участь адвоката у семи судових засіданнях, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтованою є оплата участі адвоката у шести судових засіданнях на загальну суму 25714,00 грн. Такий висновок зумовлений тим, що судове засідання, призначене на 30.09.2025, не відбулося у зв`язку з виникненням технічних проблем у роботі системи відеоконференцзв`язку, спричинених проведенням технічних робіт, що унеможливило участь представників сторін у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Відтак, відсутні підстави вважати витрати за зазначене засідання такими, що фактично понесені та необхідні, а тому не підлягають відшкодуванню.

Доводи апелянта про те, що обставини непроведення судового засідання не були відомі заздалегідь і представник позивача витрачав час на підготовку та очікування підключення до системи відеоконференцзв`язку, не спростовують висновків суду, оскільки саме судове засідання фактично не відбулося та процесуальні дії у справі не здійснювалися, а тому відсутній підтверджений обсяг наданої послуги - участь у судовому засіданні.

З огляду на викладене, враховуючи критерії реальності та розумності понесених витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачем доведено надання адвокатом послуг на загальну суму 45714,00 грн.

У відповідності до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи задоволення апеляційної скарги позивача на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перерозподілити судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

З огляду на встановлену суму фактично наданих адвокатом послуг у розмірі 45 714,00 грн, до стягнення з відповідача підлягає 28493,54 грн витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та, відповідно, зміну резолютивної частини додаткового рішення Господарського суду Волинської області від 12.12.2025 у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи відповідача про відсутність у законодавстві положень про такий вид витрат як "правова допомога", не заслуговують на увагу, оскільки використання в договорі формулювання "правова допомога" замість "професійна правнича допомога" не змінює правової природи наданих адвокатом послуг і не виключає можливості їх відшкодування як витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог ГПК України.

Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, апеляційним судом, з підстав часткового скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 у справі №903/808/25 задоволити.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 у справі №903/808/25 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 668802,85 грн скасувати та ухвалити нове рішення.

3. Позов в частині стягнення 668802,85 грн задоволити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай" (45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, вул.Шахтарська, буд.59, корпус Б-2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 668802,85 грн збитків.

5. Пункт 3 резолютивної частини рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 у справі №903/808/25 змінити та викласти його в наступній редакції: "3.Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 600956,67 грн.".

6. Рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 у справі №903/808/25 в частині задоволення позову про стягнення 295588,78 грн змінити в мотивувальній частині та викласти його в редакції даної постанови.

7. Рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 у справі №903/808/25 в частині стягнення судового збору змінити та викласти його в наступній редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай" (45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, вул.Шахтарська, буд.59, корпус Б-2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 14915,87 грн витрат по сплаті судового збору.".

8. У решті рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2025 у справі №903/808/25 залишити без змін.

9. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 12.12.2025 у справі №903/808/25 задоволити частково.

10. Пункт 2, 3 резолютивної частини додаткового рішення Господарського суду Волинської області від 12.12.2025 у справі №903/808/25 змінити та викласти його в наступній редакції:

"2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай" (45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, вул.Шахтарська, буд.59, корпус Б-2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 28493,54 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21506,46 грн відмовити.".

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай" (45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, вул.Шахтарська, буд.59, корпус Б-2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Ліницької Людмили Семенівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 12038,45 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

12. Господарському суду Волинської області видати судовий наказ.

13. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "19" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.