ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
УХВАЛА

про повернення заяви про забезпечення позову

19 лютого 2026 року Справа № 915/181/26

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про забезпечення позову до подачі позовної заяви

до особи, що визначена заявником як відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116; )

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з заявою б/н від 19.02.2026 (вх. № 2263/26 від 19.02.2026) про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просить суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» () в особі Миколаївської філії вчиняти дії щодо припинення (обмеження) газопостачання ФОП Анварову Мустафі Лачиновичу за адресою об`єкта: АДРЕСА_2 на підставі Повідомлення № МКЛ000018 від 30.01.2026 р. до набрання рішенням суду законної сили.

Дослідивши матеріали поданої заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку про повернення вказаної заяви заявнику, з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами ч. ч. 1, 7 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 139 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Судом встановлено, що заява б/н від 19.02.2026 (вх. № 2263/26 від 19.02.2026) про забезпечення позову не відповідає вимогам, встановленим статтею 139 Господарського процесуального кодексу України, за такими підставами:

За змістом ч. 5 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, від 14.05.1981 № R (81) 7: «В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України, що має беззаперечно виконуватись сторонами в разі необхідності реалізації цього права.

Приписами ч. 2 ст.123 ГПК України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп. 3 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду заяви про вжиття запобіжних заходів та забезпечення позову сплачується судовий збір за ставкою 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» у 2026 році встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року 3328 гривень.

За такого, та з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» щодо застосування коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору при поданні до суду процесуальних документів в електронній формі, судовий збір з подання заяви про забезпечення позову поданої за допомогою системи «Електронний суд» повинен складати 1 331,20 грн (3328,00 грн * 0,5 * 0,8 = 1 331,20 грн).

Позивачем до позову в якості доказів сплати судового збору надано квитанцію ID: 1752-9226-9254-5966 від 04.02.2026 на суму 1 664,00 грн.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

На виконання вказаних норм, суд здійснив перевірку зарахування судового збору, сплаченого позивачем за подання заяви про забезпечення позову у справі №915/181/26, згідно квитанції ID: 1752-9226-9254-5966 від 04.02.2026 на суму 1 664,00 грн.

Згідно з випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, сформованою за допомогою механізму централізованого отримання виписок з Державної казначейської служби України щодо сплати судового збору у автоматизованій програмі «Діловодство спеціалізованого суду», судовий збір, сплачений позивачем у сумі 1 664,00 грн згідно квитанції ID: 1752-9226-9254-5966 від 04.02.2026 зараховано за звернення до Господарського суду Миколаївської області з заявою у справі № 915/131/26.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2026 у справі №915/131/26 заяву ОСОБА_1 б/н від 04.02.2026 (вх. № 1657/26 від 05.02.2026) про забезпечення позову до подачі позовної заяви у справі № 915/131/26 було повернуто заявнику.

Суд зауважує, що відповідно до п. 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила у разі повернення заяви або скарги.

Оскільки Господарський процесуальний кодекс України чи Закон України «Про судовий збір» не передбачають можливості при поданні нових заяв, ураховувати платіжні доручення (квитанції) про сплату судового збору за заявами позивача, що вже подавались до суду, а тому після повернення заяви про забезпечення позову за ухвалою суду від 06.02.2026 у справі № 915/131/26 ОСОБА_1 отримав право на повернення суми судового збору, сплаченого у такій справі за квитанцією ID: 1752-9226-9254-5966 від 04.02.2026, яка приєднана до такої справи №915/131/26, а тому така платіжна інструкція не може бути прийнята, в якості доказу сплати судового збору у цій справі № 915/181/26.

Вказане, mutatis mutandis узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.01.2021 у справі №160/5879/20.

Судом також взято до уваги, що питання повторного використання платіжного документа при повторному поданні позовної заяви розглядалося Верховним Судом.

У постанові від 13.02.2019 у справі №1540/3297/18 Верховний Суд звернув увагу, що заявник / позивач, коли подає повторно заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної заяви. Запроваджене законодавче нововведення не обмежує і не порушує прав заявника / позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду, оскільки за законом такий заявник / позивач має право на повернення суми судового збору, сплаченого за подання первісної заяви.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №160/554/23.

Отже, квитанція ID: 1752-9226-9254-5966 від 04.02.2026 на суму 1 664,00 грн вже була використана заявником при зверненні до суду з іншою заявою у справі №915/131/26.

Враховуючи викладене, надана квитанція ID: 1752-9226-9254-5966 від 04.02.2026 на суму 1 664,00 грн не є належним доказом сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Таким чином, всупереч вимог ст.139 ГПК України, заявник до заяви про забезпечення позову не надав доказів підтверджуючих сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Суд вважає за необхідне зауважити, що судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст. 55 Конституції України.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява № 49069/11), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про застосування наслідків, встановлених частиною 7 статті 140 Господарського процесуального кодексу України повернення заяви про забезпечення позову заявнику.

При цьому, у зв`язку із поданням ОСОБА_1 заяви б/н від 19.02.2026 (вх. № 2263/26 від 19.02.2026) про забезпечення позову до подачі позовної заяви через систему «Електронний суд», суд не здійснює її фактичне повернення заявнику.

Керуючись ст.ст. 139, 140, 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 б/н від 19.02.2026 (вх. № 2263/26 від 19.02.2026) про забезпечення позову до подачі позовної заяви у справі № 915/181/26 повернути заявнику.

Ухвала суду у відповідності до ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Згідно ст.ст.254, 255 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Ухвала господарського суду, у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 255 ГПК України, може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256-259 ГПК України.

Суддя Н.О.Семенчук