РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2026Справа № 910/13735/25

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Лавр 8»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «КПС.ЮА»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Земля-2000»
провизнання недійсною технічну документацію та скасування державної реєстрації,
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Проценко М.М.;
від відповідача:не з`явився;
від третьої особи:не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лавр 8» (далі - ТОВ «Лавр 8») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КПС.ЮА» (далі - ТОВ «КПС.ЮА») про визнання недійсною технічної документації та скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсною технічної документації із землеустрою від 25.10.2021 та скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0091 га, кадастровий номер 800000000:82:075:0010 в Державному земельному кадастрі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

24.11.2025 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «КПС.ЮА» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі звертаючи увагу на те, що адреса нерухомого майна, власником якого є позивач, інша ніж адреса нерухомого майна, власником якого є відповідач, при цьому вимога позивача про визнання недійсною технічної документації не охоплюється юрисдикцією суду і не може бути самостійним предметом судового розгляду.

01.12.2025 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «Лавр 8» надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач надав додаткові пояснення по суті спору з урахуванням заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, підтримав позов та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2025 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КПС.ЮА» про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Земля-2000» (далі - ТОВ «Земля-2000») до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, відкладено підготовче засідання та запропоновано третій особі надати суду письмові пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 21.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.02.2026.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, позов підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на його необґрунтованість.

Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце, дату і час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відповідним повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи від 21.01.2026.

В судовому засіданні 11.02.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №422407878 від 11.04.2025 ТОВ «Лавр 8» є власником будівлі загальною площею 92.1 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 8.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №318623756 від 23.12.2022 ТОВ «КПС.ЮА» є власником житлового будинку літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 6, на земельній ділянці з кадастровим номером :82:075:0010.

Разом з тим, за твердженням позивача, нежитлова будівля, літера «Б», загальною площею 92,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вулиця, Лаврська, будинок 8 знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :82:075:0010, в той час як житловий будинок літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 6, на цій земельній ділянці фактично відсутній.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії №57/02-31 від 08.10.2025 директору ТОВ «Лавр 8» Щітініній Н.В. відмовлено щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі, літера «Б», загальною площею 92,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вулиця, Лаврська, будинок 8, у зв`язку з тим, що заявником не надано будь-якої інформації щодо земельної ділянки на якій розміщено об`єкт нерухомості, та/або не надано Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, на якій розміщена вищезазначена нежитлова будівля.

Відтак, позивач стверджує про те, що житлового будинку літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 6 фактично не існує і ніколи не існувало, а первісна реєстрація здійснена незаконно і без відповідної підстави, подальші відчуження майна були вчинені виключно для незаконного заволодіння нежитловою будівлею загальною площею 92.1 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 8 та незаконним відведенням земельної ділянки, що порушує права позивача на відчуження належного йому майна.

Спір у даній справі виник у зв`язку із незаконними, на думку позивача, технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25.10.2021, яку виготовило ТОВ «Земля-2000» (далі - Технічна документація), та реєстрацією земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про визнання недійсної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25.10.2021, що виготовило ТОВ «Земля-2000» щодо земельної ділянки площею 0,0091 га, кадастровий номер :82:075:0010, а також про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0091 га, кадастровий номер :82:075:0010.

Відповідно до спірної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25.10.2021, яку виготовило ТОВ «Земля-2000», зокрема, місце розташування об`єкта - м. Київ, вул. Лаврська, 6 у Печерському районі, площа земельної ділянки - 0,0091 га, підстава для виконання робіт - стаття 118 Земельного кодексу України, стаття 55 Закону України «Про землеустрій», правовстановлюючі документи на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці.

Частиною 1 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2021 зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В свою чергу, 29.10.2021, на підставі Технічної документації, проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0091 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :82:075:0010, за ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою (стаття 29 Закону України «Про землеустрій»).

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

У разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.

Власники землі та землекористувачі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Пунктом 2.8 Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 2376, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі його наявності).

Зокрема, серед матеріалів Технічної документації наявні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №261370542 від 14.06.2021 та №261369903 від 14.06.2021, відповідно до яких власником житлового будинку літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 6 був ОСОБА_1 .

Виходячи із змісту статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Отже, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування, на підставі яких орган місцевого самоврядування, реалізує власну компетенцію, приймаючи рішення про передачу громадянам безоплатно земельні ділянки у власність.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2017 у справі №710/2564/2012.

Тобто, технічна документація із землеустрою не є правовстановлюючим документом, а виготовляється іншою юридичною чи фізичною особою для реалізації наявних прав чи для набуття таких прав землевласника чи землекористувача.

Відтак технічна документація не може визнаватися судом недійсною, оскільки це лише сукупність текстових та графічних матеріалів, які не мають самостійного правового значення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.09.2025 у справі №344/8472/22.

Більш того, у разі допущення у технічній документації неточностей, помилок згідно зі статтею 31 Закону України «Про землеустрій» передбачено порядок їх виправлення, а не визнання усієї сукупності графічних матеріалів недійсними.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсною Технічної документації є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Заявляючи свої вимоги, позивач стверджує про те, що видаючи нежитлову будівлю загальною площею 92.1 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 8, що належить ТОВ «Лавр 8», за житловий будинок літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, будинок 6, кадастровий номер земельної ділянки :82:075:0010, який фактично є юридичним дублем нежитлової будівлі і в натурі не існує, була розроблена Технічна документація та проведена державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :82:075:0010.

Отже, доводи позивача фактично зводяться до незаконності проведення реєстрації права власності на житловий будинок літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :82:075:0010, проте у даному спорі межі позовних вимог не охоплюють вирішення питання правомірності реєстрації права власності на такий житловий будинок, оскільки заявлені позовні вимоги стосуються технічної документації із землеустрою та державної реєстрації земельної ділянки.

Серед іншого, як реєстрація права власності на житловий будинок літ. «Б», загальною площею 76 кв.м., житлова площа 30.2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , так і державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :82:075:0010 здійснювалась не відповідачем, а фізичною особою ОСОБА_1 , тоді як ТОВ «КПС.ЮА» набуло право власності на підставі відповідного договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Також, як вказується в статтях 391, 393 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

В той же час, судом не встановлено порушення прав позивача ні виготовленням відповідачем Технічної документації, ні державною реєстрацією земельної ділянки площею 0,0091 га, кадастровий номер :82:075:0010.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинної на день проведення державної реєстрації земельної ділянки за відповідачем, встановлено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Разом з тим, порушень процедури реєстрації земельної ділянки стороною позивача не доводилась та при розгляді даної справи судом не встановлено.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем.

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Так само підставою для відмови у позові є відсутність у позивача того права чи законного інтересу, про який він стверджує.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

В той же час, позивачем не доведено та не обґрунтовано порушення його права чи інтересу відповідачем, а задоволення заявлених позовних вимог не призведе до їх відновлення, оскільки не позбавлять права останнього, як виготовити відповідну технічну документацію із земелеустрою і здійснити державну реєстрацію земельної ділянки, так і звернутись до суду із аналогічною даному позову позовною заявою, у випадку державної реєстрації земельної ділянки позивачем.

З огляду на викладене, оскільки позивачем обрано спосіб захисту, який не є ефективним, а також не доведено наявності порушеного відповідачем права за захистом якого він звернувся до суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі від 09.12.1994 «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду у справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші докази, заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як такі, що не спростовують висновків суду щодо відсутності достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Лавр 8» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.02.2026.

Суддя В.П. Босий