ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2026 р. Справа№ 910/8719/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Хрипуна О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни

на рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 (повний текст складено 28.11.2025)

у справі № 910/8719/25 (суддя Короленко В.Л.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни

до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В.

про стягнення 119 070,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В., в якому просив стягнути з відповідача 119 070,56 грн., з яких: 91 798,78 грн. інфляційні втрати, 27 271,78 грн. 3% річних, а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання з оплати заборгованості у розмірі 469 316,40 грн., яка стягнута в судовому порядку у справі №920/1042/22, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 04.08.2023 (наступний день після набрання законної лили судовим рішенням у справі №920/1042/22).

При цьому позивач зазначив про те, що у зв`язку з невиконанням судового рішення порушується право стягувача (позивача) на мирне володіння майном та боржником завдаються інфляційні втрати та збитки в розумінні ст. 625 ЦК України, що є підставою для звернення з позовною заявою про стягнення заборгованості у порядку ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання на підставі судового рішення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі № 910/8719/25 матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. про стягнення 119 070,56 грн. разом з доданими до неї документами передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Сумської області.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- з 25.02.2022 АТ «Міжнародний резервний банк» перебуває в процедурі ліквідації, яка здійснюється державною установою - Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а з 19.05.2022 єдиним власником (акціонером) банку є держава Україна;

- банк не відмовляв позивачу в виплаті коштів за рішенням суду, але така виплата з огляду на процедуру ліквідації банку, потребує необхідних дій від позивача як кредитора;

- на подану позивачем «Заяву про надання реквізитів для задоволення вимоги стягувача» від 17.11.2023, яка не відповідає по формі та змісту заяві кредитора про кредиторські вимоги до банку, був наданий лист-відповідь банку №4289 від 19.12.2023, який не є відмовою від добровільного виконання;

- у вказаному листі банк послався на п.1 розділу VII «Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідуються» відповідно до якого, внесення змін до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, здійснюється на підставі заяви кредитора про кредиторські вимоги до банку, а також зазначив місцезнаходження форми письмової заяви на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- тобто позивач, маючи вимоги до банку, є кредитором, і порядок подання та розгляду її кредиторських вимог регулюється саме вказаним вище Положенням, але для їх розгляду, який здійснює не тільки уповноважена особа на ліквідацію, але і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, необхідно надати належним чином оформлене документальне підтверджене з заявою по відповідній формі;

- таким чином, відповідач та особа уповноважена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку не має жодного права самостійно, без погодження з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб затверджувати відповідні зміни та доповнення до реєстр акцептованих вимог кредиторів або кошторису та/або виплачувати кошти навіть за рішеннями суду. При цьому, саме для затвердження (погодження) внесення відповідних сум на користь позивача до реєстру або кошторису витрат і необхідно виконати вимоги щодо подання відповідної заяви кредитора з належним чином посвідченими копіями відповідних судових документів, що передаються Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який, тільки при дотриманні формальностей, може затвердити (погодити) такі зміни до реєстру (кошторису) та виплати;

- проігнорувавши ці вимоги діючого законодавства та особливості процедур в процесі ліквідації, позивач обрав спосіб задоволення своїх вимог шляхом звернення до державної виконавчої служби та примусового виконання рішення суду;

- затримка у сплаті коштів за рішенням суду відбулась у зв`язку із неподанням позивачем належної заяви та відповідних документів кредитором (невиконання вимог спеціальної процедури) та обранням позивачем способу стягнення(виконавче провадження), який не може призвести до виконання рішення та протирічить спеціальній процедурі, тобто, не з вини відповідача. При цьому, у разі належного звернення з належною заявою, форма якої встановлена нормативними актами щодо ліквідації банків, з додаванням необхідних документів посвідчених належним чином, така заява була би прийнята до розгляду. І тільки в разі відмови у включенні до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, права заявника- кредитора необхідно було би захищати, в тому числі шляхом звернення до суду з вимогами до уповноваженої особи або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по включенню до реєстру вимог;

- з огляду на зазначене, відповідач не повинен сплачувати проценти та інфляційні втрати за час, поки позивач не виконає належних, обов`язкових, спеціальних процедур визначених законодавством про ліквідацію (виведення з ринку) банку;

- можливість застосування ст.625 ЦК України до банку, який перебуває в ліквідації, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як спеціальний, що має пріоритет, не передбачена;

- розрахунок індексу інфляції взагалі не відповідає вимогам достовірності та обґрунтованості, не містить даних звідки взятий сукупний індекс інфляції і як розрахований (виведено якась одна цифра за період до якого входять частина 2023, 2024 та частина 2025 років).

Крім того відповідач зазначив про те, що судовим рішенням у справі №920/1042/22 з відповідача на користь позивача стягнуто неустойку, тобто, предметом стягнення було не грошове зобов`язання, а штрафні санкції, як відповідальність за невиконання зобов`язань, які вже мала компенсаційний характер, а відтак, положення ст.625 ЦК України щодо неустойки, яка вже є самостійною мірою відповідальності і не є основним грошовим зобов`язанням, не може бути підставою для нарахування додаткових відсотків за статтею 625 ЦК України.

У додаткових поясненнях позивач просив врахувати правові висновки, які сформульовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи № 910/8719/25.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- з 25 лютого 2022 року АТ «Міжнародний резервний банк» перебуває в процедурі ліквідації, яка здійснюється державною установою - Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а строк виконання всіх грошових зобов`язань настає з дня початку процедури ліквідації. Відповідно, таке грошове зобов`язання має існувати на момент початку процедури ліквідації банку. Жодних додаткових зобов`язань після початку процедури ліквідації, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, не виникає;

- отже, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками / кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Подібні висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 02.09.2025 у справі № 910/13129/24;

- за таких обставин правовідносини сторін у цій справі не регулюються загальними нормами ЦК України, оскільки визначаються спеціальним законом - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а заявлена до стягнення сума 3 % річних та інфляційних втрат не є тотожною з витратами, пов`язаними із збереженням чи утриманням майна відповідача. Жодні нові грошові зобов`язання відповідача не можуть виникати, за винятком тих, які прямо передбачені в межах ліквідаційної процедури;

- таким чином, заборгованість, нарахована позивачем за невиконання грошового зобов`язання на підставі загальної норми ЦК України, не є правомірною, оскільки ґрунтується на нормі права, яка не має переваги над нормами спеціального законодавства в сфері ліквідації банківських установ.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Ксєнєва Зінаїда Петрівна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25 скасувати та ухвалити в нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що місцевий суд:

- виходив не з оцінки дійсних обставин у справі, та не спростував факт того, що боржник наказ Господарського суду Сумської області від 27.10.2023 у справі №920/1042/22 не виконав, грошові кошти не сплатив;

- послався на правовий висновок у справі, яка за предметом не є подібною до спірних правовідносин, та не пов`язана з розглядом питання про відповідальність боржника за невиконання судового рішення, яке набрало законної сили;

- не врахував правові висновки Верховного Суду, зокрема, у справі № 920/1042/22, щодо невиконання рішення у якій позивач звернувся до боржника за стягненням в порядку ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 справа № 910/8719/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн. * 100 = 302 800,00 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302 800,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни на рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25; розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); витребувано з Господарського суду Сумської області матеріали справи № 910/8719/25.

22.12.2025 матеріали цієї справи надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.

24.12.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції.

Станом на дату ухвалення постанови інших пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, з наступних підстав.

На розгляді Господарського суду Сумської області перебувала справа №920/1042/22 за позовом ФОП Ксєнєвої З.П. до АТ «МР Банк» про стягнення 600 138,00 грн., з яких 519 600,00 грн. - неустойка , нарахована згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України, 80 538,00 грн. - штраф.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.03.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023, у справі №920/1042/22 позов задоволений частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 469 316,40 грн. неустойки та судовий збір.

27.10.2023 Господарським судом Сумської області на виконання вказаного вище рішення видано відповідний наказ (далі Наказ).

17.11.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо добровільного виконання судового рішення та надання реквізитів для оплати заборгованості, встановленої судовим рішенням на яку відповідачем був наданий лист-відповідь №4289 від 19.12.2023, в якому відповідач послався на п.1 розділу VII «Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідуються», відповідно до якого внесення змін до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, здійснюється на підставі заяви кредитора про кредиторські вимоги до банк, з зазначенням місцезнаходження форми письмової заяви на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

17.01.2024 Шевченківським ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 73833441 щодо примусового виконання Наказу Господарського суду Сумської області від 27.10.2023 у справі №920/1042/22.

Як зазначає позивач, не зважаючи на відкрите виконавче провадження, відповідачем судове рішення станом на дату звернення з даним позовом виконано не було, грошові кошти на користь позивача за рішенням суду не сплачено, що підтверджується листом Шевченківського ВДВС у м.Києві за №23330/27.10-25 від 08.07.2025.

За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 91 798,78 грн., нараховані за період з 04.08.2023 (наступний день після набрання законної сили судовим рішенням у справі №920/1042/22) по травень 2025 року, та 3 % річних в сумі 27 271,78 грн., нараховані за період з 04.08.2023 по 11.07.2025 (дата, що передує дані звернення позивача до суду з цим позовом).

Відповідач проти задоволення позову заперечив.

Правові позиції сторін детально викладені вище.

При розглядів спору сторін по суті суд першої інстанції, встановивши, що, з огляду на прийняття правлінням Національного банку України рішення від 25.02.2022 № 91-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного Товариства «Міжнародний резервний банк», а також початок з 25.02.2022 процедури ліквідації Акціонерного Товариства «Міжнародний резервний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з урахуванням норм чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, дійшов висновку, що правовідносини сторін у цій справі не регулюються загальними нормами ЦК України, оскільки визначаються спеціальним законом - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та що заявлена до стягнення сума 3 % річних та інфляційних втрат не є тотожною з витратами, пов`язаними із збереженням чи утриманням майна відповідача, а жодні нові грошові зобов`язання відповідача не можуть виникати, за винятком тих, які прямо передбачені в межах ліквідаційної процедури, що свідчить про те, що заборгованість, нарахована позивачем за невиконання грошового зобов`язання на підставі загальної норми ЦК України, не є правомірною, оскільки ґрунтується на нормі права, яка не має переваги над нормами спеціального законодавства в сфері ліквідації банківських установ, відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів у повній мірі погодитись не може, з огляду на таке.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території.

За приписами статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Судовими рішенням у справі №920/1042/22 (рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023) встановлено факт наявності у відповідача обов`язку по сплаті позивачу нарахованої згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки в сумі 469 316,40 грн.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Також показовою є справа «Гріненко проти України» (Grynenko v. Ukraine) (20.092022), яка стосувалась неврахування судом висновків остаточного судового рішення у іншій справі, що призвело до порушення статті 6 ЄКПЛ.

Розглянувши скаргу заявника, Європейський суд вказав, що є незрозумілим, чому суди, знаючи про висновки, зроблені в першому провадженні, не врахували їх і вирішили всупереч цим висновкам. Цей висновок став вирішальним для результату провадження. Жодних пояснень щодо законних підстав для такого висновку у рішеннях районного суду чи судів вищих інстанцій немає. У своїх скаргах на ухвалу районного суду від 05 вересня 2011 року заявник чітко порушив зазначене питання, поскаржившись на порушення принципу юридичної визначеності. Однак його аргументи залишилися без відповіді.

Крім того, Суд зауважує, що на відміну від рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumгrescu v. Romania), у цій справі остаточне судове рішення 2010 року не було формально скасоване під час другого провадження. Однак його було позбавлено будь-якої юридичної сили, оскільки встановлені в ньому вирішальні обставини були повторно оцінені та вирішені іншим чином судами під час другого провадження. Суд уже встановлював, що така ситуація також може становити порушення принципу юридичної визначеності усупереч пункту 1 статті 6 Конвенції.

Суд не вважає, що перше провадження характеризувалося фундаментальним недоліком, таким як, зокрема, юрисдикційна помилка, або серйозні порушення судового процесу або зловживання владою. Таким чином, не було доведено гостру соціальну необхідність, яка б виправдовувала ігнорування судами відповідного судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі №920/1042/22 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі № 910/8917/25, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справи № 920/8917/25 зокрема щодо наявності у відповідача обов`язку по сплаті позивачу нарахованої згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки в сумі 469 316,40 грн., є преюдиційним і не потребують доведення в цій справі.

Як встановлено вище матеріалами справи підтверджено, що вказане рішення відповідачем у добровільному порядку виконано не було, з огляду на що позивач звернувся до Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ з завою про виконання наказу про примусове виконання вказаного рішення, 17.01.2024 Шевченківським ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 73833441 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Сумської області від 27.10.2023 у справі №920/1042/22, і станом на 08.07.2025 вказаний наказ виконано не було.

Вказані факти сторонами не заперечуються.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач, серед іншого, посилався на те, що:

- враховуючи той факт, що, оскільки з 25.02.2022 АТ «Міжнародний резервний банк» перебуває в процедурі ліквідації, в силу положень чинного законодавства виплата позивачу коштів потребує необхідних дій від позивача як кредитора, зокрема подачу заяви кредитора про кредиторські вимоги до банку, розгляд якої який здійснює не тільки уповноважена особа на ліквідацію, але і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, проте позивач, проігнорувавши ці вимоги діючого законодавства та особливості процедур в процесі ліквідації, обрав спосіб задоволення своїх вимог шляхом звернення до державної виконавчої служби та примусового виконання рішення суду;

- затримка у сплаті коштів за рішенням суду відбулась у зв`язку із неподанням позивачем належної заяви та відповідних документів кредитором (невиконання вимог спеціальної процедури) та обранням позивачем способу стягнення (виконавче провадження), який не може призвести до виконання рішення та протирічить спеціальній процедурі, тобто, не з вини відповідача. При цьому, у разі належного звернення з належною заявою, форма якої встановлена нормативними актами щодо ліквідації банків, з додаванням необхідних документів посвідчених належним чином, така заява була би прийнята до розгляду. І тільки в разі відмови у включенні до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, права заявника-кредитора необхідно було би захищати, в тому числі шляхом звернення до суду з вимогами до уповноваженої особи або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по включенню до реєстру вимог;

- з огляду на зазначене, відповідач не повинен сплачувати проценти та інфляційні втрати за час, поки позивач не виконає належних, обов`язкових, спеціальних процедур визначених законодавством про ліквідацію (виведення з ринку) банку;

- можливість застосування ст.625 ЦК України до банку, який перебуває в ліквідації, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як спеціальний, що має пріоритет, не передбачена.

Суд першої інстанції погодився з вказаною позицією відповідача, що колегія суддів вважає помилковим, з огляду на наступне.

Дійсно, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Положеннями Закону визначені спеціальні процедури задоволення конкурсних вимог неплатоспроможного банку у відповідній черговості.

У той же час, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили, щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій із погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №5002-17/1718-2011.

Цей позов подано не у зв`язку з виникненням нових вимог до відповідача, а у зв`язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто, у даному випадку нарахування інфляційних втрат та 3 % річних не є новою вимогою, а являє собою продовження виконання рішення суду - судових рішень у справі №920/1042/22.

Водночас колегія суддів вважає, що позов у цій справі задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Три проценти річних та інфляційні втрати, згідно зі статтею 625 ЦК України, є спеціальним заходом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

За приписами статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зазначено, що формулювання статті 625 ЦК України коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таким чином, нараховані позивачкем до стягнення інфляційні втрати та 3 % річних не є штрафними (фінансовими) санкціями.

При цьому, як встановлено вище, 3 % річних та інфляційній втрати позивач нараховує на присуджену до стягнення у справі № 920/1042/22 суму неустойки.

Слід врахувати, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічних правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Отже, вирішення судом спору та стягнення грошових коштів за рішенням суду, не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення заборгованості у відповідача.

У даному випадку, підставою виникнення грошового зобов`язання є положення ч. 2 ст. 785 ЦК України.

При цьому, судові рішення у справі №920/1042/22 не призвели до припинення зобов`язання, яке виникло на підставі положень ч. 2 ст. 785 ЦК України, як і не стали підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах.

Тобто, у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки, у зв`язку з прийняттям такого рішення, залишається незмінною, і тому на неї, в силу припису ч. 2 статті 550 ЦК України, проценти не нараховуються. При цьому, обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням, в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом.

Так, Верховний Суд у постанові від 31.01.2018 у справі № 915/14/17, серед іншого, виснував, що: «Як вбачається із матеріалів справи позивач здійснив нарахування 3 % річних на суму неустойки, однак стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, тому на неї не можуть нараховуватись проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України».

Також, у постанові від 05.02.2026 у справі № 922/5754/24 Верховний Суд відхилив як необґрунтовані доводи скаржника щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних на нараховані раніше відсотки річні, відсотків річних на інфляційні збитки, а також відсотків річних та інфляційні збитки на пеню, оскільки правова природа обов`язку сплатити відповідачем вказані суми у вигляді виключної відповідальності за порушення ним строків грошового зобов`язання із прийняттям рішення суду у справі № 922/2129/20 не змінилася.

При цьому колегія суддів зауважує позивачу на тому, що при розгляді справи № 910/9703/24, на неврахування правової позиції у якій посилається позивач, судами було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму присудженої до стягнення судовим рішенням неустойки.

Отже, суд першої інстанції цілком вірно встановив відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі, проте рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мало місце неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25 підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни на рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25, виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Сумської області від 18.11.2025 у справі № 910/8719/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 18.02.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

О.О. Хрипун