УХВАЛА

20 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 908/3091/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Бірюкова Романа Михайловича

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 10.07.2025

за позовом Фізичної особи-підприємця Шкарупи Миколи Вікторовича

до Фізичної особи-підприємця Бірюкова Романа Михайловича

про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення коштів

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Бірюкова Романа Михайловича

до Фізичної особи-підприємця Шкарупи Миколи Вікторовича

про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) Шкарупа Микола Вікторович звернувся до господарського суду з позовом до ФОП Бірюкова Романа Михайловича, в якому просив:

- усунути перешкоди в користуванні належним позивачу нерухомим майном, а саме: приміщенням загальною корисною площею 54 кв. м, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Звенигородська, 8, прим. 108, шляхом зобов`язання відповідача повернути ключі від приміщення позивачу, повернути йому зазначене нежитлове приміщення, а також підписати акт приймання - передачі (повернення) приміщення за укладеним між сторонами договором оренди від 01.01.2023 № 01/23 (майнового найму) нежитлового приміщення;

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за орендною платою у розмірі 376 380,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язання з повернення орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди 31.12.2023, наявністю заборгованості зі сплати орендної плати за грудень 2023 року в сумі 9180,00 грн та неустойки, нарахованої згідно з пунктом 7.4 договору за неповернення майна у вигляді п`ятикратного розміру орендної плати за січень 2024 року в сумі 45 900,00 грн. Позов заявлено на підставі статей 317, 391, 610, 629, 759 Цивільного кодексу України, статті 222 Господарського кодексу України.

ФОП Бірюков Роман Михайлович звернувся до ФОП Шкарупи Миколи Вікторовича із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення з підстав того, що Шкарупа Микола Вікторович станом на 01.01.2023 не мав права на укладання договору оренди, оскільки: орендоване майно мало ознаки самочинного будівництва, а також з урахуванням відсутності письмової згоди ОСББ "Кращій ДОМ" (законного користувача земельної ділянки); не було згоди власника земельної ділянки - Запорізької міської ради; не було нотаріально викладеної згоди законної співвласниці (колишньої дружини) на передачу в оренду частки належного їй по праву спільної сумісної власності об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2025 первісний позов задоволено, а в задоволенні зустрічного - відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги в частині усунення перешкоди в користуванні належним позивачу нерухомим майном, суд керувався тим, що доказів повернення орендованого майна у встановленому порядку за актом приймання-передачі не надано. Також суд дійшов висновку, що у орендаря виникла заборгованість перед орендодавцем за оренду нежитлового приміщення згідно з договором у розмірі 376 380,00 грн (9180,00 грн за грудень 2023 року + сума збільшеної орендної плати з січня по серпень 2024 року 367 200,00 грн).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд зазначив, що за заявлених підстав позивач не є особою, що має відповідне суб`єктивне право на захист, яке випливає із здійснення самочинного будівництва та розпорядженням спільним майном подружжя (такі права йому не належать), а право власності орендодавця на об`єкт оренди зареєстровано в установленому порядку, факт користування орендарем цим майном з площею 54 кв. м підтверджено судовим рішенням у справі № 908/2741/23, яке має преюдиційне значення в силу частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2026 в частині стягнення заборгованості з орендної плати змінено (стягнуто її в розмірі 9180,00 грн та в іншій частині стягнення відмовлено), а в решті рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач заявив вимоги за період січень-серпень 2024 року саме як орендну плату, а не неустойку за неповернення майна, передбачену статтею 785 Цивільного кодексу України.

ФОП Бірюков Роман Михайлович звернувся з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення в частині задоволення первісного позову та відмови у зустрічному позові скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неврахування висновків Верховного Суду щодо диспозитивності як принципу покладання тягаря доказування на сторони, порядку підтвердження права власності на нерухоме майно, самочинного будівництва, правових наслідків недійсного/нікчемного правочину, права заінтересованої особи заявити позов про визнання правочину недійсним (права та інтереси якої порушено ним), можливості залишення позову без розгляду на стадії підготовчого провадження.

За наслідками перевірки матеріалів поданої касаційної скарги, Суд з урахуванням наведених скаржником підстав та меж касаційного оскарження відмовляє у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій виходили із встановлених обставин про те, що між сторонами у справі 01.01.2023 укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/23, відповідно до пункту 1.3 якого термін дії договору встановлений з 01.01.2023 по 31.12.2023 і договір є припиненим. Однак належних та допустимих доказів сплати за оренду нежитлового приміщення за договором оренди за грудень 2023 року в сумі 9180,00 грн та доказів, що підтверджують повернення позивачу орендованого майна, матеріали справи не містять. При цьому врахували, що рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі № 908/2741/23 вже стягнуто з відповідача у судовому порядку заборгованість зі сплати орендної плати за цим же договором за період з січня по листопад (включно) 2023 року.

Як вбачається із постанови Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 908/2741/23 орендар не оскаржив судові рішення у касаційному порядку в частині стягнення з нього заборгованості зі сплати орендної плати за період з січня по листопад (включно) 2023 року, обмежившись оскарженням судових рішень виключно в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про дострокове розірвання спірного договору оренди.

Тобто спірний договір оренди нежитлового приміщення укладено на 1 рік (без пролонгації), за 11 місяців з якого у справі № 908/2741/23 вже стягнуто заборгованість зі сплати орендної плати, а в цій справі № 908/3091/24 як вбачається з позову та змісту судових рішень орендодавець заявив, зокрема, вимогу про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за 12-тий місяць.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони (пункти 106-107 постанови від 05.02.2025 у справі № 925/457/23).

Відмовляючи у зустрічному позові, суди врахували сформовану практику Верховного Суду про те, що відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18.

При цьому у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документ, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Отже, встановивши недоведеність скаржником порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів, суди відмовили у задоволенні зустрічного позову, що відповідає сформованій практиці Верховного Суду, відповідно до якої встановлена відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Натомість зміст касаційної скарги свідчить про те, що скаржник намагається спонукати Верховний Суд до здійснення касаційного перегляду з метою "розгляд заради розгляду", ставляючи під сумнів судове рішення у справі № 908/2741/23, котре набрало законної сили.

У пунктах 7.6-7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини 1 статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у цій справі відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і Верховний Суд не вважає за необхідне відступати від таких висновків, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 908/3091/24 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бірюкова Романа Михайловича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 10.07.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач