ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р.м. ХарківСправа № 922/1790/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури, м.Чернігів, в інтересах держави, в особі: 1. Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації, м.Чернігів; 2. Північного офісу Держаудитслужби, м.Київ, 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, м.Київ
до 1. Козунь Наталі Анатоліївни, м. Харків, 2. Комунального некомерційного підприємства "Чернігівська обласна лікарня" Чернігівської обласної ради, м.Чернігів
про визнання недійсним договору та стягнення 137500,00 грн
за участю представників:

прокурор - Хряк О.О. (посвідчення №072721 від 01.03.2023);

позивача-1 - не з`явився;

позивача-2 - не з`явився;

3-ої особи - не з`явився;

відповідача-1 - Ашурова А.Р. (адвокат, ордер АХ №1200374 від 29.07.2024);

відповідача-2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

23.05.2024 року до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації та Північного офісу Держаудитслужби до Козунь Наталі Анатоліївни та Комунального некомерційного підприємства "Чернігівська обласна лікарня" Чернігівської обласної ради, в якій просить суд:

- визнати недійсним договір про закупівлю товарів за державні кошти від 14.06.2019 №36-Т, укладений між Комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівський протитуберкульозний диспансер» Чернігівської обласної ради та ФОП Козунь Наталею Анатоліївною;

- стягнути з Козунь Наталії Анатоліївни на користь Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради грошові кошти у сумі 137500,00 грн;

- стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради в дохід держави одержані за рішенням суду грошові кошти у сумі 137500,00 грн (з урахуванням заяви про усунення недоліків).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.07.2024 року.

15.07.2024 року позивач-2 надав до суду письмові пояснення (вх.№17944), в яких зазначає, що правових підстав для здійснення моніторингу спірної закупівлі не було. Таким чином, за твердженнями останнього, залучення Північного офісу Держаудитслужби як позивача у справах, підставою для подачі позову у яких є результати перевірок, досліджень тощо, проведених органами прокуратури в межах наданих повноважень Законом України "Про прокуратуру" є неможливим, оскільки Північним офісом Держаудитслужби заходи державного фінансового контролю не проводились.

Також, 15.07.2024 року позивач-2 надав до суду заяву про розгляд справи без участі його представника (вх.№17945).

23.07.2024 року представник відповідача-2 надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника (вх.№18538).

Також, 23.07.2024 року представник відповідача-2 надав до суду письмові пояснення, в яких зазначав, що Комунальним некомерційним підприємством "Чернігівська обласна лікарня" Чернігівської обласної ради було проведено службове розслідування щодо закупівлі. За результатами розслідування було встановлено, що маски закуповувались в 2019 не тільки у ФОП Козунь Н.А. і були використані останні в жовтні 2022 року (вх.№18539). Первинні документи на поставку товару при приєднанні не передавались, в зв`язку з тим, що були знищені внаслідок військової агресії росії проти України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.07.2024 року залучено до участі у справі в якості 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.

Протокольною ухвалою суду від 23.07.2024 року відкладено підготовче засідання на 27.08.2024 року.

26.07.2024 року представник третьої особи надав до суду письмові пояснення (вх.№18840), в яких просить розглядати справу без обов`язкової участі Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

30.07.2024 року представник відповідача-1 надав до суду повідомлення №55516 про надання адвокату доступу до справи (вх.№19088).

31.07.2024 року представник відповідача-1 надав до суду клопотання про долучення доказів (вх.№19190).

05.08.2024 року позивач-2 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (вх.№19597).

12.08.2024 року представник відповідача-1 надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№20156), в якому проти позову заперечує в повному обсязі.

Відповідач зауважує, що щодо виконання зобов`язань за договором у відповідача Комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» були відсутні зауваження, договір виконано повністю та в строк.

Прокурор не навів обставин щодо невідповідності кількості, вартості або якості поставленого товару, розміру збитків, чи інших порушень, які могли би вплинути на виконання умов договору, не визначив наявність інших потенційних учасників закупівлі, які могли би задовольнити потреби Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» за менші кошти, не визначив наявність на ринку на той час більш вигідних для замовника цінових пропозицій, не довів, що товар за договором був поставлений із завищенням цін, що аналогічні товари могли бути поставлені з використанням менших ресурсів, не вказано протиправні наслідки укладення та виконання договору або якісь інші підстави, окрім Рішення АМК від 11.11.2021 року.

Зокрема, за твердженням прокурора, в діях Козунь Н.А. вбачається наявність умислу на вчинення правочину (укладення договору про закупівлю товарів), який завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.

Водночас, відповідач-1 зауважує, що сам факт вчинення вказаними особами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому відповідач-1 вважає, що позовні вимоги прокурора не направлені на захист інтересів держави, прокурор не навів доводів про те, які саме інтереси держави були порушені та як саме визнання оскаржуваного договору недійсним вплине на їх відновлення, а також у зв`язку з обранням прокурором загалом неефективного способу захисту інтересів держави, який не призведе до поновлення її порушених прав, суд має відмовити у задоволенні такого позову.

19.08.2024 року прокурор надав до суд відповідь на відзив (вх.№20737), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Прокурор стверджує, що дії ФОП Козунь Н.А. спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору на поставку товару від 14.06.2019 № 36-Т не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.

Таким чином, на думку прокурора, придбання КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» робіт на закупівлю респіраторів відбулося за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками цього тендеру її видимості.

Тому договір про закупівлю товарів за державні кошти від 14.06.2019 № 36-Т, укладений за підсумками закупівлі, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ФОП Козунь Н.А., на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України.

21.08.2024 року представник відповідача-1 надав до суду заперечення на відповідь на відзив (вх.№20978).

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.08.2024 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, провадження по справі зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №918/1043/21 та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.10.2024 року поновлено провадження у справі № 922/1790/24 та призначено підготовче засідання на 15.10.2024 року.

15.10.2024 року позивач-2 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (вх.№25982).

Протокольною ухвалою суду від 15.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.10.2024 року.

18.10.2024 року прокурор надав до суду заяву про повернення судового збору (вх.№26265).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.10.2024 року повернуто з Державного бюджету 3028,00 грн судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

21.10.2024 року позивач-2 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (вх.№26418).

Протокольною ухвалою суду від 31.10.2024 року було повідомлено учасників справи, що внаслідок ворожого обстрілу о 21:00 28 жовтня 2024 року було пошкоджено будівлю Держпрому та приміщення, в яких знаходиться Господарський суд Харківської області. У зв`язку з вказаними подіями, судове засідання призначене на 29.10.2024 о 13:30 не відбулось. Враховуючи зазначені обставини, судове засідання у справі відбудеться 12 .11.2024 року.

Протокольною ухвалою суду від 12.11.2024 року відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 26.11.2024 року.

26.11.2024 року представник відповідача-1 надав до суду клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№29709).

В клопотанні заявник зазначив, що на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою ВС від 13.11.2024 року було передано справу №922/3456/23 за позовом керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно Східного офісу Держаудитслужби до відповідачів: 1) Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради, 2) Приватного підприємства "ЛСВ Моноліт", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів.

Вихідні дані вказаної справи аналогічні обставинам у справі №922/1790/24.

Протокольною ухвалою суду від 26.11.2024 року було здійснено перехід на стадію підготовчого провадження для розгляду клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.11.2024 року зупинено провадження по справі №922/1790/24 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23 та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Верховного Суду у справі №922/3456/23.

Суд листом від 06.01.2026 року повідомив учасників справи, що згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, 19.12.2024 року Великою Палатою Верховного Суду винесено постанову у справі №922/3456/23 та 23.12.2025 року забезпечено надання загального доступу до повного тексту постанови Верховного Суду у справі №922/3456/23.

Враховуючи прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №922/3456/23, суд викликав учасників справи у судове засідання на 13.01.2025.

07.01.2025 року представник відповідача-1 надав до суду додаткові пояснення (вх.№453), в яких посилаючись на висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду по справі №922/3456/23, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

08.01.206 року позивач-2 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (вх.№567).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.01.2026 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 13.01.2026 року.

Протокольною ухвалою суду від 13.01.2026 року відкладено підготовче засідання на 20.01.2026 року.

19.01.2026 року представник відповідача-2 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (вх.№1473).

20.01.2026 року представник відповідача-1 надав до суду заяву про проведення засідання без його участі (вх.№1582).

Протокольною ухвалою суду від 20.01.2026 року відкладено підготовче засідання на 27.01.2026 року.

Протокольною ухвалою суду від 27.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.02.2026 року.

Прокурор в судовому засіданні 10.02.2026 року позовні вимоги підтримував у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача-1 проти позову заперечував в повному обсязі, просив у позові відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання 10.02.2026 року не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, раніше надавали заяви про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши учасників справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» 13.05.2019 в електронній системі закупівель «Prozorro» було опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів з закупівлі «Респіратори-2 найменування» (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2019-05-13-001513-с), доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2019-05-13-001513-с.

Очікувана вартість предмета закупівлі становила 137500 грн.

Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання:

1. Козунь Наталя Анатоліївна з первинною та остаточною ціновими пропозиціями 137 500 тис. грн;

2. ТОВ «Іновація Груп» з первинною та остаточною ціновими пропозиціями 137500 тис. грн.

Рішенням уповноваженої особи, оформленим протоколом щодо прийняття рішення уповноваженою особою від 31.05.2019 №173, вирішено визнати переможцем ФОП Козунь Н.А. і ухвалено рішення про намір укласти договір про закупівлю з переможцем.

У зв`язку з викладеним, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір.

Між КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» (далі - відповідач-2) та ФОП Козунь Н.А. (далі - відповідач-1) укладено договір від 14.06.2019 № 36-Т про закупівлю товарів за державні кошти (далі - договір) з закупівлі респіраторів, зокрема напівмаска фільтрувальна медична «Стандарт 313» у кількості 3300 шт., маска респіраторна антибактеріальна «SpectraShieldPlus» у кількості 100 шт.

Згідно з п. 3.1 договору його ціна становить 137 500 грн.

Пунктами 4.1 та 4.2. цього договору визначено, що замовник зобов`язаний оплатити товар після його прийняття за ціною, встановленою у специфікації до Договору. Замовник зобов`язаний сплатити Виконавцю повну ціну переданого товару.

Згідно з умовами договору виконавець зобов`язаний забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим Договором. Забезпечити поставку товарів, умов транспортування, без механічних пошкоджень тари (упаковки), відповідно до вимог тарування та маркування, відповідно до санітарних норм та правил з дотриманням Законів України (п. 6.3.1 та 6.3.2. договору від 14.06.2019 № 36-Т).

Розділом 10 договору визначено, що кінцевий термін дії договору - 31.12.2019.

Згідно зі звітом про виконання договору про закупівлю UA-2019-05-13- 001513-е, складеного КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер», виконавцем поставлено товар, зокрема напівмаска фільтрувальна медична «Стандарт 313» у кількості 3300 шт., маска респіраторна антибактеріальна «SpectraShieldPlus» у кількості 100 шт. вартістю 137 500 грн.

Відповідно до відомостей Єдиного веб-порталу використання публічних коштів встановлено, що КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» 08.08.2019 номер розрахункового документа 2845 перерахувано на користь ФОП Козунь Н.А. 137500,00 грн як оплату за договором від 14.06.2019 № 36-Т, згідно з накладною від 05.08.2019 № 48.

Водночас, Рішенням Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - відділення) від 11.11.2021 № 60/92-р/к у справі № 111/60/127-рп/к.20 визнано, що ТОВ «Іновація Груп» та ФОП Козунь Наталя Анатоліївна вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 1 ч. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у тендерній процедурі закупівлі «Респіратори - 2 найменування», яка проводилася КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер», ідентифікатор закупівлі №UA-2019-05-13-001513-с.

Рішення Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України оскаржене не було та залишається чинним. На думку прокурора, внаслідок узгодженості поведінки товариств право на укладення договору за результатами торгів одним із учасників (ФОП Козунь Н.А.) одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати торгів. У зв`язку із вищевикладеним, прокурор просить визнати недійсним договір про закупівлю товарів за державні кошти від 14.06.2019 №36-Т, укладений між Комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівський протитуберкульозний диспансер» Чернігівської обласної ради та ФОП Козунь Наталею Анатоліївною на підставі ч.1 ст.203, ч. 3 ст. 228 ЦК України, та про застосування наслідків недійсності Договору, а саме, стягнення коштів у розмірі 137500,00 грн з першого відповідача на користь другого відповідача, а потім стягнення отриманих коштів - з другого відповідача в дохід держави.

Наведені обставини стали підставами для звернення прокурора до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Щодо здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в особі в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації та Північного офісу Держаудитслужби.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Згідно з чч.3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Наведена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17.

На переконання суду, прокурор, звертаючись з даним позовом, обґрунтував порушення інтересів держави, а саме вказав, що порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендеру призводять до незабезпечення положень Конвенції ООН проти корупції та підриву авторитету Української держави перед Європейським співтовариством, нівелюють конституційні засади. Порушення вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції» нівелює можливість втілення принципів бюджетної системи України щодо економії коштів, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг. Вчинення анти конкурентних узгоджених дій, які спотворюють результати тендеру, призводить до придбання послуги/робіт за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості. Наслідком цього є нівелювання публічної закупівлі отримання послуги/роботи з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.

Прокурором також представлено до суду документи, що підтверджують дотримання ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме: листом №55-77-4636ВИХ-24 від 17.05.2024 року прокурор повідомив Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації, а листом №55-77-4637ВИХ-24 від 17.05.2024 року Північний офіс Держаудитслужби, що у разі не вжиття відповідних заходів прокурор буде звертатись до суду з позовом.

Таким чином, прокурором дотримані процедури, передбачені законодавством України для звернення до суду в інтересах держави, так само як і обґрунтовано в чому може полягати порушення інтересів держави. Тобто, вбачаються обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави прокуратурою.

Щодо суті спору.

Предметом спору у даній справі є вимоги прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів за державні кошти від 14.06.2019 №36-Т, укладеного між Комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівський протитуберкульозний диспансер» Чернігівської обласної ради та ФОП Козунь Наталею Анатоліївною як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та про застосування наслідків недійсності цього договору шляхом стягнення з Козунь Наталії Анатоліївни на користь Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради грошові кошти у сумі 137500,00 грн, а одержаних останнім за рішенням суду 137500,00 грн - у дохід держави (на підставі ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України).

Суд звертає увагу, що відповідно до статуту КЛПЗ Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер Чернігівської обласної ради є високоспеціалізованим лікувально-профілактичним закладом третинного рівня системи охорони здоров`я Чернігівської області.

Заклад є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області. Від імені територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області повноваження Власника здійснює Чернігівська обласна рада.

Згідно з рішенням Чернігівської обласної ради від 22 серпня 2017 року 29-10/VII Заклад є правонаступником усіх прав та обов`язків Комунального закладу Обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом, ідентифікаційний код - 33799793, Комунального лікувально-профілактичного закладу Чернігівський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій Зелений Гай, ідентифікаційний код 14233297, Прилуцького протитуберкульозного диспансеру, ідентифікаційний код - 05483598 та Обласного комунального лікувально-профілактичного закладу Ніжинський протитуберкульозний диспансер, ідентифікаційний код - 05480660.

Заклад відповідно до делегованих Власником повноважень перебуває в управлінні Чернігівської обласної державної адміністрації в особі Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації, тобто є органом управління.

Відповідно до рішень Чернігівської обласної ради від 20.12.2018 №41-16/УІІ та від 26.06.2019 №47-18/УІІ КНП «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» Чернігівської обласної ради перейменовано в КНП «Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб» Чернігівської обласної ради.

Рішенням Чернігівської обласної ради від 16 вересня 2022 року №6-11 /VIII реорганізовано КНП «Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб» Чернігівської обласної ради шляхом приєднання до КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради.

Згідно з частинами 1, 5 статті 104 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Враховуючи викладене, правонаступником прав та обов`язків КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» Чернігівської обласної ради є КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради, яке є належним відповідачем по даному позову.

Суд зазначає, що провадження у справі № 922/1790/24 зупинялося до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23. Отже висновки, які викладені об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, підлягають врахуванню при розгляді цієї справи.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про публічні закупівлі" закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Згідно з ст. 20 цього Закону відкриті торги є основною процедурою закупівлі. Під час проведення процедури відкритих торгів тендерні пропозиції мають право подавати всі зацікавлені особи. Для проведення процедури закупівлі має бути подано не менше двох пропозицій.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника в разі, якщо тендерна пропозиція подана учасником процедури закупівлі, який є пов`язаною особою з іншими учасниками процедури закупівлі та/або з членом (членами) тендерного комітету, уповноваженою особою (особами) замовника.

Під здійсненням контролю розуміється можливість здійснення вирішального впливу або вирішальний вплив на господарську діяльність учасника процедури закупівлі безпосередньо або через більшу кількість пов`язаних фізичних чи юридичних осіб, що здійснюється, зокрема, шляхом реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною часткою, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування, а також вчинення правочинів, що надають можливість визначати умови господарської діяльності, надавати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління учасника процедури закупівлі, або володіння часткою (паєм, пакетом акцій), що становить не менше ніж 25 відсотків статутного капіталу учасника процедури закупівлі.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) замовник відміняє торги, зокрема, у разі відхилення всіх тендерних пропозицій згідно з цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи, у торгах брало участь лише два учасники -дві юридичні особи; інших учасників, зареєстровано не було; на момент розгляду даної справи строк дії договору та зобов`язань за цим договором закінчився (договір було виконано повністю у лютому 2019 року); обумовлений оспорюваним договором товар передано першим відповідачем у власність другому відповідачу, а останній прийняв та оплатив його без зауважень і у подальшому використовував за призначенням у період з 2019 по 2022 роки.

Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Суд зазначає, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства суд не має підстав для задоволення відповідного позову. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 та постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі №910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі №909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.

При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі №910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.

Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2-3 частини 3 статті 228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.

Вирішуючи питання наявності/відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 228 ЦК України об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/3456/23, зокрема, зазначено:

"Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК України неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).

Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).

За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.

Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.".

Водночас, як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.

Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів" (пункти 66-76 постанови).

Враховуючи висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання респіраторів комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі (пункти 91-95 постанови).

Об`єднана палата виснувала, що прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (п.96 постанови).

Таким чином, як зазначено в наведеній постанові, Об`єднана палата дійшла висновку, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції (п.100 постанови).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду наголосила на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.

З урахуванням викладеного, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було уточнено висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України, таким чином:

При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчиненні особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК України відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom") (п.108-110 постанови).".

Отже у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що норма частини третьої статті 228 ЦК не може бути застосована як правова підстава для визнання договору недійсним та застосування санкції, передбаченої цією нормою, у випадку порушення суб`єктом господарювання норм законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

З матеріалів справи вбачається, що, прокурор у цій справі послався лише на обставини порушення антиконкурентного законодавства учасниками закупівлі, однак, не довів у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного договору про закупівлю, враховуючи, що мала місце поставка ФОП Козунь Н.А. респіраторних масок КЛПЗ "Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер" за ціною визначеною замовником.

Крім того, прокурором не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості.

Отже відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Суд встановив, що прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Єдиним доказом порушення прокурором названо рішення АМК.

Однак, як уже зазначалося вище, відповідно до висновку Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що обставини допущення учасниками спірної закупівлі і, зокрема відповідачем-1, при її проведенні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції, вчинення антиконкурентних узгоджених дій, на які послався прокурор в обґрунтування позову, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави і суспільства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів за державні кошти від 14.06.2019 №36-Т на підставі ч. 1 ст. 203, ч.3 ст. 228 ЦК України, та про застосування наслідків недійсності Договору, а саме, стягнення коштів у розмірі 137500,00 грн, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, висновок суду у даній справі узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у cправі №922/3456/23.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з чч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані учасниками справи, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації та Північного офісу Держаудитслужби до Козунь Наталі Анатоліївни та Комунального некомерційного підприємства "Чернігівська обласна лікарня" Чернігівської обласної ради про визнання недійсним договору про закупівлю товарів за державні кошти від 14.06.2019 №36-Т, укладеного між Комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівський протитуберкульозний диспансер» Чернігівської обласної ради та ФОП Козунь Наталею Анатоліївною на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 228 ЦК України, та про застосування наслідків недійсності Договору, а саме, стягнення коштів у розмірі 137500,00 грн із першого відповідача на користь другого відповідача, та після отримання коштів другим відповідачем від першого - стягнення їх в дохід держави, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на прокуратуру, у зв`язку з відмовою в позові.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 11, 12, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "20" лютого 2026 р.

СуддяК.В. Аріт