РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.02.2026Справа № 910/10566/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Ліпіної В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», м.Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Київстар», м.Київ

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет»;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРА»;

4. Фізичної особи- підприємця Остах Петра Івановича;

5. Фізичної особи- підприємця Остах Юлію Петрівну;

6. Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Азимут»;

7. Товариства з обмеженою відповідальністю «Достаток-1214»;

8. Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані»

про стягнення 567 838,68 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Ральченко Ю.Г.

від третьої особи 1: не з`явився

від третьої особи 2: не з`явився

від третьої особи 3: не з`явився

від третьої особи 4: не з`явився

від третьої особи 5: не з`явився

від третьої особи 6: не з`явився

від третьої особи 7: не з`явився

від третьої особи 8: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення 567 838,68 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 в частині оплати за розміщення обладнання у період з 01.09.2021 по 28.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною; поставлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, з огляду на те, що у спірний період користування частинами дахів та технічних приміщень для розміщення обладнання Приватного акціонерного товариства «Київстар», здійснювались на підставі інших правочинів, а не на підставі договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015, який укладався із позивачем, та припинив свою дію 28.02.2018.

У відзиві також було заявлено про залучення до участі в розгляд справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

- Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані», як власника майна, яке розміщене на об`єктах м. Київ, вул. Маяковського, 60/10; вул. Каштанова, 7; вул. Будищанська, 7; вул. Закревського, 9; вул. Закревського, 51/2; вул. Бальзака, 12; вул. Бальзака, 42/20), стягнення заборгованості за користування яким за період із 01.09.2021 по 28.02.2022 р. є предметом спору по даній справі;

- Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», як балансоутримувача майна по вул. Бальзака, 12 та вул. Закревського, 9 в м. Києві, стягнення заборгованості за користування яким є предметом спору по даній справі;

- Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет», як користувача майном на підставі договору оренди, яким відповідачу передане у суборенду нерухоме майно, за адресою по вул. Каштанова, 7 в м. Києві, стягнення заборгованості за користування яким є предметом спору по даній справі;

- Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРА», як користувача майном на підставі договору оренди, яким відповідачу передане у суборенду нерухоме майно, за адресою по вул. Бальзака, 42/20 в м. Києві, стягнення заборгованості за користування яким є предметом спору по даній справі;

- Фізичної особи- підприємця Остах Петра Івановича як власника майна, за адресою по вул. Маяковського 60/10 в м. Києві, стягнення заборгованості за користування яким є предметом спору по даній справі;

- Фізичної особи- підприємця Остах Юлію Петрівну;

- Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Азимут», як власника майна, за адресою по вул. Будищанська, 7 в м. Києві, стягнення заборгованості за користування яким є предметом спору по даній справі;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Достаток-1214», як власника майна, за адресою по вул. Закревського, 51/2 в м. Києві, стягнення заборгованості за користування яким є предметом спору по даній справі.

Ухвалою від 16.10.2025 постановлено здійснювати розгляд справи №910/10566/25 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 05.11.2025; залучено до участі у розгляді справи в якості третіх осіб 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (02217, м. Київ, вул. Закревського, 15, ); Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» (49000, м. Дніпро, пр-т Олександра Поля, 40, ); Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОРА» (08132, Київська обл., Києва-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, 5, ); Фізичну особу- підприємця Остах Петра Івановича ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ); Фізичну особупідприємця Остах Юлію Петрівну ( АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 ); Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Азимут» (02222, м. Київ, вул. Маяковського (Червоної Калини) 24, кв. 36, ); Товариство з обмеженою відповідальністю «Достаток-1214» (02222, м. Київ, вул. Закревського, 51/2 ); Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані».

28.10.2026 третьою особою 8 було подано письмові пояснення по справі.

05.11.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 10.12.2025.

10.12.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.01.2026.

У зв`язку із перебуванням судді Князькова В.В. на лікарняному, судове засідання 14.01.2026 не відбулось.

Ухвалою від 26.01.2026 судом призначено розгляд справи на 18.02.2026.

Представники позивача та третіх осіб у судове засідання не з`явились, проте, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До того ж, 18.02.2026 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація».

З огляду на неявку вказаних учасників судового процесу, суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України уномровано, що

якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка позивача та третіх осіб не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 18.02.2026.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.02.2026 проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні 18.02.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство) та Приватним акціонерним товариством «Київстар» (сервітуарій) було укладено договір про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7, предметом якого є обмежене право користування Сервітуарієм частиною даху будівлі комунальної власності, що знаходиться за адресою, зазначеною в Додатку 1 до даного Договору (далі - Об`єкт розміщення).

У п. 1.2 договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 сторонами погоджено, що об`єкт розміщення використовується виключно для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - Обладнання), у визначеному сторонами місці, відповідно до запланованої схеми розміщення Обладнання Сервітуарія.

Відповідно до пунктів 3.1 та 4.1.1 договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 Сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, відповідно до умов Договору.

Згідно з п. 3.5 договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 нарахування плати починається з дати укладення Договору та припиняється з дня підписання сторонами Акту закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 3 до даного Договору.

Розділом 9 договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 визначено, що даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.04.2015 і діє до 31.03.2016 року (п. 9.1).

У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах (п. 9.2 договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015).

Припинення користування Об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється Актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (додаток № 4 Договору) (п. 9.3 Договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015).

Сторонами укладались численні додаткові угоди до договору.

31.12.2025 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015, якою визначено адресний перелік об`єктів комунальної власності (додаток №1 до договору). Зокрема, визначено такі адреси об`єктів: м.Київ, просп.Маяковського, 60/10; м.Київ, вул.Каштанова, 7; м.Київ, Будищанська, 7; м.Київ, вул.Закревського, 9; м.Київ, вул.Закревського, 51/2; м.Київ, вул.Бальзака, 12.

01.09.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015, якою викладено п. 9.2 у новій редакції: «у разі якщо одна із сторін не повідомить іншу про припинення або зміну умов договору за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же самих умовах, але не більше ніж до 28 лютого 2018 року».

Як вказує позивач, 08.08.2018 відповідач надіслав позивачу листа № 15451/05, в якому повідомив про закінчення строку дії Договору, запропонував підписати Акт закінчення розміщення обладнання.

Проте, обладнання відповідно до п. 4.1.9. Договору демонтовано не було, акт закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту підписано не було.

За твердженнями позивача, нарахування Плати припиняється з дня підписання сторонами Акту закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту, тобто з моменту припинення користування об`єктом розміщення, відповідачу нараховано за період з 01.09.2021 року по 28.02.2022 року включно плату на загальну суму 567 838,68 грн, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що договір припинив свою дію з 28.02.2018, він втратив право користування об`єктами розміщення. 01.08.2018 року між відповідачем та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" укладено договір про встановлення сервітуту №КІЕ018, за яким йому передано право користування сервітуарієм, в тму числі, частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності за адресами; м.Київ, вул.Закревського, 9 та м.Київ, вул.Бальзака, 12, а тому оплата за користування здійснювалась на рахунок комунального підприємства. Позивач не підписав акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, а тому він є таким, що погоджений сторонами. До того ж, відповідачем наголошено на тому, що розміщення обладнання за іншими адресами здійснювалось на підставі відповідних договорів оренди/суборенди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено судом, 01.04.2015 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство) та Приватним акціонерним товариством «Київстар» (сервітуарій) було укладено договір про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7, предметом якого є обмежене право користування Сервітуарієм частиною даху будівлі комунальної власності, що знаходиться за адресою, зазначеною в Додатку 1 до даного Договору (далі - Об`єкт розміщення).

Судом враховано той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спірні правовідносини виникли до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Суд зазначає, що сервітут - це право, яке встановлюється в інтересах однієї особи за рахунок власника майна або іншої особи, яка володіє ним на законних підставах, та за своїм правовим змістом є правом обмеженого користування.

Підставою для встановлення сервітуту є наявність обставин, які свідчать про те, що особа, яка зацікавлена у встановленні сервітуту, не може задовольнити потреби за рахунок власного майна, тобто іншим способом, як встановлення прав користування чужим майном - сервітуту.

Отже, відносини, які виникають на підставі сервітуту, є подібними за змістом до відносин оренди та спрямовані на задоволення тих чи інших потреб і тій чи іншій речі без набуття права власності на неї.

Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку; особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В свою чергу сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Частинами 1, 3 ст. 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

При цьому, при встановленні сервітуту чітко визначаються обсяг користування, спосіб користування та час користування. На відміну від зобов`язальних прав користування, зміст яких може визначатись договором, сервітутні права з огляду на їх речовий характер визначаються законом як за змістом, так і за обсягом.

Відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 "Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій" Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" уповноважено здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

31.12.2025 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015, якою визначено адресний перелік об`єктів комунальної власності (додаток №1 до договору). Зокрема, визначено такі адреси об`єктів: м.Київ, просп.Маяковського, 60/10; м.Київ, вул.Каштанова, 7; м.Київ, Будищанська, 7; м.Київ, вул.Закревського, 9; м.Київ, вул.Закревського, 51/2; м.Київ, вул.Бальзака, 12. У вказаному додатку також визначено балансоутримувачів об`єктів за вказаними адресами.

У п.2.1 договору зазначено, що встановлення сервітуту Підприємством Сервітуарію для розміщення обладнання, в місцях, вказаних у Додатку 1 до цього Договору, розпочинається з моменту укладення даного договору.

За твердженнями позивача, нарахування відповідачу нараховано за період з 01.09.2021 року по 28.02.2022 року включно плату на загальну суму 567 838,68 грн, на оплату якої було виставлено відповідні рахунки. Також в матеріалах справи містяться акти наданих послуг за вказаний період, які складено позивачем в односторонньому порядку, підпис відповідача в останніх відсутній.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 ЦК України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом вище було встановлено, що 01.09.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до договору №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015, якою викладено п. 9.2 у новій редакції: «у разі якщо одна із сторін не повідомить іншу про припинення або зміну умов договору за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же самих умовах, але не більше ніж до 28 лютого 2018 року».

У відповідності до п. 9.3. договору припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (Додаток №4 до Договору).

Судом встановлено, що зміни до п. 9.2 договору щодо продовження строку дії договору після 28.02.2018 року у формі укладення додаткових угод до договору в порядку, визначеному п. 10.3. договору, сторонами не вносились.

Крім цього, суд звертає увагу, що укладений між сторонами Договір про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 року не передбачає автоматичного продовження дії договору після 28.02.2018 (п. 9.2 договору в редакції додаткової угоди №1), у разі належного виконання позивачем умов договору, без відповідного погодження обох сторін, шляхом укладення додаткової угоди.

Частиною 1 ст. 406 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут припиняється, зокрема, у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, спливу строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Отже, цивільним законодавством встановлено підстави припинення сервітуту, в т.ч. перелік випадків безспірного припинення сервітутних прав, до яких віднесено, зокрема, припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, та сплив строку, на який його було встановлено.

З огляду на викладене, строк дії договору про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 припинився 28.02.2018.

За приписами ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно з пунктами 3.5, 4.1.1, 4.1.9 договору нарахування плати починається з моменту дії договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 3 до даного договору; Сервітуарій зобов`язується своєчасно та повному обсязі вносити плату за цим договором; Сервітуарій зобов`язується демонтувати обладнання, яке йому належить, у разі закінчення строку дії договору.

Пунктом 9.3. Договору передбачено, що припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (додаток № 4 до даного договору).

Судом встановлено, що 09.08.2018 року відповідач надіслав на адресу позивача лист за №15451/05 від 08.08.2018, в якому просив підписати акт закінчення розміщення обладнання, а у разі не підписання протягом місяця вважати такий акт погодженим та підписаним сторонами, що підтверджується копіями списку згрупованих поштових відправлень, фіскальнми чеками, рекомендованим повідомленням про вручення №840, згідно якого поштове відправлення було вручено позивачу 10.08.2018.

Проте, матеріали справи не містять, а позивачем в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження підписання сторонами Акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту відповідно до п.9.3 договору про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 протягом місяця з моменту отримання такого акту від відповідача, а тому такий акт є погодженим позивачем.

Враховуючи викладене, з урахуванням закінчення строку дії Договору про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 й припинення правовідносин сторін за вказаним договором 28.02.2018, у відповідача відсутнє зобов`язання із здійснення плати за користування за період з 01.09.2021 по 28.02.2022 частинами даху будівлі комунальної власності, що знаходиться за адресами, зазначеними в додатку 1 до даного договору.

Одночасно, судом також прийнято до уваги, що 01.08.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Київстар» (сервітуарій) та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" (підприємство) було укладено договір про встановлення сервітуту №КІЕ018, предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2. договору, що знаходяться за адресами, зазначеними в додатку №1 до даного договору.

Згідно з п.2.1 договору №КІЕ018 встановлення сервітуту Підприємством Сервітуарію для розміщення обладнання, в місцях, вказаних у Додатку 1 до цього Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору.

Згідно з Адресним переліком об`єктів комунальної власності та місячної плати, який є Додатком №1 до Договору про встановлення сервітуту №КІЕ018 від 01.08.2018 року, адреси: м.Київ, вул.Закревського, 9 та м.Київ, вул.Бальзака, 12.

Матеріалами справи підтверджується внесення відповідачем оплати за вказаним договором.

Також судом прийнято до уваги пояснення відповідача стосовно того, що у зв`язку із закінчення строку дії договору про встановлення сервітуту №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015, 28.02.2018, ненаданням позивачем відповіді на лист Приватного акціонерного товариства «Київстар» №15451/05 від 08.08.2018, непідписанням Акту закінчення розміщення обладнання за договором, відповідач уклав договір суборенди із Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» щодо об`єкту за адресою м. Київ, вул. Каштанова, 7.

За спірний період, оплату за користування об`єктом по вул. Каштанова, 7 у м. Києві для розміщення обладнання здійснювалось відповідачем на підставі договору суборенди нерухомого майна від 01.01.2020 Товариству з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет», згідно якого сплачувались суборендна плата.

Аналогічний договір відповідачем було укладено щодо користування об`єктом за адресою: м.Київ, вул.Оноре де Бальзака, 42/20 із Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРА» (договір №01/02/18-ФБ42/20 від 01.02.2019).

Договір оренди №UA2818 від 01.05.2021 щодо користування об`єктом за адресою: м.Київ, пр.Маяковського, буд.60/10, відповідачем було укладено із Фізичними особами - підприємцями Остах Петром Івановичем та Остах Юлією Петрівною .

Також щодо користування у спірний період об`єктом за адресою: м.Київ, Будищанська, 7, відповідачем було укладено договір оренди №КІЕ 2888 від 01.02.2019 із Товариством з обмеженою відповідальністю «Азимут».

За таких обставин, враховуючи все вище викладене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення заборгованості за договором №БМС-КІЕ 548-7 від 01.04.2015 за період 01.09.2021 по 28.02.2022 в сумі 567 838,68 грн.

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позову.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю в задоволенні позову Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення 567 838,68 грн.

2. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 19.02.2026.

Суддя В.В. Князьков