РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2026Справа № 910/15123/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9; ідентифікаційний код: 45451822)

до 1. Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20; ідентифікаційний код: 41946011)

2. Приватного акціонерного товариства «Енергетичний завод «Енергетик» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9; ідентифікаційний код: 24742491)

про визнання договору недійсним та зобов`язання укласти договір

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик» з вимогами до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» та Приватного акціонерного товариства «Енергетичний завод «Енергетик» про:

1) визнання недійсним договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978), який укладено між Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» та Приватним акціонерним товариством «Енергетичний завод «Енергетик»;

2) зобов`язання Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» укласти на підставі заявки №46024 від 07.08.2025 договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2025 відкрито провадження у справі №910/15123/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

10.12.2025 до Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства «Енергетичний завод «Енергетик» надійшла заява, в якій відповідач 2 просив суд визнати зловживанням процесуальними правами подання позивачем позовної заяви про визнання договору недійсним та залишити її без розгляду (так як позивачем було подано до суду іншу позовну заяв з аналогічними позовними вимогами - справа №910/15242/25).

Стосовно вказаної заяви відповідача 2 суд зазначає, що позов у даній справі поданий позивачем 04.12.2025 та суд відкрив провадження у даній справі 08.12.2025, тоді як позовна заяву у справі №910/15242/25 подана до суду 08.12.2025 (а провадження у справі №910/15242/25 було відкрито 22.12.2025).

За наведених обставин суд не вбачає підстав задовольняти подану відповідачем 2 заяву (у зв`язку з необгрунтованістю).

15.12.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

25.12.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 повідомив, що позивач не набув права власності на весь майновий комплекс за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9. Для можливості укладення договору позивачу необхідно розробити проект розподілу комерційного обліку електричної енергії та дозволеної до використання потужності на об`єкт за адресою: вул. Бориспільска, 9, отримати погодження з боку усіх власників об`єкту електропостачання та надати його Приватному акціонерному товариству «ДТЕК Київські електромережі» для погодження.

07.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 повідомив, що договори купівлі-продажу спірного майна, яке, за твердженням позивача, він набув у власність, є нікчемними. Більш того, власником всього майнового комплексу є відповідач 2.

22.01.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи.

23.01.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

23.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження справи №910/15123/25, справи №910/15242/25, справи №910/15095/25 та справи №910/80/26.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.

Оскільки станом на дату подання відповідачем 1 вказаного клопотання дана справа вже розглядається судом по суті, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про об`єднання справ в одне провадження.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.1990 між Виробничим енергетичним об`єднанням «Київенерго» та Державним підприємством «Виробниче об`єднанням «Київський радіозавод» було укладено Договір на користування електричною енергією №296, невід`ємною частиною якого є акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін.

12.07.1996 Арбітражним судом міста Києва за заявою Українського акціонерного промислово-інвестиційного банку було прийнято ухвалу про порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод».

Постановою Арбітражного суду міста Києва від 01.10.1997 у справі №15/81 Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» визнано банкрутом, призначено ліквідаційну процедуру.

Під час ліквідаційної процедури у період з 1997 року до 2016 року високовольтні кабельні мережі, трансформаторні підстанції та інше енергетичне та електричне обладнання не продавалося. Вказане в акті розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін майно було державною власністю, та закріплювалося за Державним підприємством «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» на праві господарського відання.

Листами №02-13/01 від 02.12.2015, №02-13/02 від 02.12.2015, №02-13/45 від 29.12.2015 ліквідатор Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» Агафонов О.Ю. звернувся до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» з проханням надати інформацію.

09.02.2016 Публічним акціонерним товариством «Київенерго» було надано Державному підприємству «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» лист № 94/22/890 про надання інформації, в якому в абзаці 5 зазначається про укладений 01.12.1990 між Виробничим енергетичним об`єднанням «Київенерго» та Державним підприємством «Виробниче об`єднанням «Київський радіозавод» Договір на користування електричною енергією №296.

Під час ліквідаційної процедури до ліквідаційної маси Державного підприємства «Виробниче об`єднанням «Київський радіозавод» було включено все майно, в тому числі і високовольтні кабелі, трансформаторні підстанції інше енергетичне та електричне обладнання.

Для погашення кредиторської заборгованості 17.10.2016, 10.11.2016 були проведені аукціони з продажу високовольтних кабелів, трансформаторних підстанцій іншого енергетичного та електричного обладнання.

За результатами аукціонів Товариство з обмеженою відповідальністю «Вардингс» набуло у власність наступне енергетичне майно, яке знаходиться в місті Києві по вулиці Бориспільська, 9:

1. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта:ТП-ТМ-1000/10, трикутник зірка у кількості 4 штуки, ТП-ТМ-630/10у кількості 1 шт., об`єкт житлової нерухомості: Ні, Опис: ТП-ТМ-1000/10, трикутник зірка у кількості 4 штуки, ТП-ТМ-630/10 у кількості 1 шт., адреса: м.Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9;

2. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта: РП-331 (КСО-93, комірок 9 шт.), РП-330 (ВМГ-133, комірок 9 шт.), об`єкт житлової нерухомості: Ні, Опис: РП-331 (КСО-93, комірок 9 шт.), РП-330 (ВМГ-133, комірок 9шт.), номер відомостей про речове право: 17424812;

3. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта: 2 кабельні лінії, об`єкт житлової нерухомості: Ні, Опис: - Кабельна лінія No1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240), кабельна лінія No 2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст «Радіотехнічна», кінцевими муфтами РП-330 та муфтами поза територією; - Кабельна лінія No1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240) та кабельна лінія No 2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст «Радіотехнічна», кінцевими муфтами РП-331 та муфтами поза територією, номер відомостей про речове право: 17424570.

27.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вардингс» на підставі акту приймання передачі нерухомого майна у власність юридичної особи як внесок (внесення мана до статутного капіталу) передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик» вищевказане майно.

07.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик» звернулось до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» із заявою-приєднанням відповідно до ст. 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року №312, до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (далі - Договір), розміщеного на сайті оператора системи розподілу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (далі - Оператор системи розподілу) за адресою https://www.dtek-kem.com.ua/ua, відповідно до якої ініційовано приєднання Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик» до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом Споживача за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978) (далі - заявка №46024 від 07.08.2025).

Втім, заявка № 46024 від 07.08.2025 була скасована Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» через подачу неповного пакету документів, про що зазначено на сайті https://connect.dtek.com.

Як вказує позивач, будь-який офіційний документ з даного приводу Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» не складався.

На сьогоднішній день розподіл електричної енергії на об`єкті за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, 9 здійснюється на підставі Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, укладеного з Приватним акціонерним товариством «Енергетичний завод «Енергетик».

ТОВ «Енергетичний завод «Енергетик» вважає дії ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» щодо скасування заявки № 46024 від 07.08.2025 року безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що 03.03.2022 Кабінетом міністрів України прийнято Постанову №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації».

Пунктом 1 вказаної постанови заборонено виконувати договори із контрагентами, стороною по яким є громадяни рф (крім тих, що проживають на території України на законних підставах); юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства РФ; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є рф, громадянин рф (крім того, що проживає на території України на законних підставах), або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства рф.

Позивач зазначає, що у російській федерації зареєстровано юридичну особу ООР «РСПП», Російський союз промисловців і підприємців (ОГРН 427).

Зазначена юридична особа перебуває під санкціями США та Великої Британії.

Біля витоків створення РСПП у 1991 році стояла ОСОБА_1 , яка перебуває під санкціями РНБО України.

На сьогодні ОСОБА_1 є віцепрезидентом РСПП. ОСОБА_1 також була президентом РЕГІОНАЛЬНОЇ ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «МОСКОВСЬКА КОНФЕДЕРАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ І ПІДПРИЄМЦІВ (РОБОТОДАВЦІВ)» (ОГРН 939), яка була ліквідована у 2005 році.

02.01.2022 з ЄДРЮО рф було видалено запис про засновників ліквідованої юридичної особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

З відкритих джерел позивачем виявлено таку інформацію щодо засновників:

1. ОСОБА_1 - державний діяч і політик, депутат Держдуми II, IV, V, VI та VII скликань, член фракції «Єдина Росія». Знаходиться під санкціями РНБО;

2. ОСОБА_4 - радянський та російський державний діяч, у 1995- 1999 рр. генеральний директор РГО МКПП, у 1999- 2000 рр. заступник міністра рф у справах СНД, у 2000- 2007 рр. заступник повноважного представника президента рф у Сибірському федеральному окрузі;

3. ОСОБА_5 - радянський та російський учений, науковий керівник робіт із космічних двигунів і енергоустановок, з 2005- 2011 рр. - президент російської академії космонавтики ім. Циолковського, до 2016 р. - генеральний директор Державного наукового центру, з жовтня 2016 р. - його науковий керівник;

4. ОСОБА_6 - з 01.1992 до 07.1996 - віцепрезидент РСПП (юридична особа під санкціями США та ЄС), 07.1996- 09.1997 - заступник секретаря Ради безпеки рф, 09.1997-03.2000 - перший заступник Міністра оборони рф, з 2000-2008 - член Ради директорів АФК «Система».

Правонаступником ліквідованої юридичної особи є РЕГІОНАЛЬНЕ ОБ`ЄДНАННЯ РОБОТОДАВЦІВ МІСТА ФЕДЕРАЛЬНОГО ЗНАЧЕННЯ МОСКВИ «МОСКОВСЬКА КОНФЕДЕРАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ І ПІДПРИЄМЦІВ (РОБОТОДАВЦІВ)» (ОГРН 475).

На сайті https://checko.ru/company/tovary-otechestva-814 вказано, що 02.01.2022 з ЄДРЮО було видалено запис про те, що РЕГІОНАЛЬНА ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ «МОСКОВСЬКА КОНФЕДЕРАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ І ПІДПРИЄМЦІВ (РОБОТОДАВЦІВ)» була засновником ВАТ «Товари Вітчизни» (ОГРН 814, ліквідовано у 2015 році).

Відповідно до відомостей про стан індивідуального особового рахунку застрахованих осіб ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин РФ), ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка РФ), ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин РФ) усі троє працювали у ВАТ «Карта Вітчизни» (правонаступник ВАТ «Товари Вітчизни»), ВАТ «Товари Вітчизни» та РЕГІОНАЛЬНІЙ ГРОМАДСЬКІЙ ОРГАНІЗАЦІЇ «МОСКОВСЬКА КОНФЕДЕРАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ І ПІДПРИЄМЦІВ (РОБОТОДАВЦІВ)».

ОСОБА_11 (страховий номер індивідуального особового рахунку НОМЕР_1 ) працював у ВАТ «Карта Вітчизни», ВАТ «Товари Вітчизни» з 01.04.2000 по 31.05.2013.

ОСОБА_12 (страховий номер індивідуального особового рахунку НОМЕР_2 ) працювала у ВАТ «Карта Вітчизни», ВАТ «Товари Вітчизни» з 01.02.2002 по 31.05.2013.

ОСОБА_13 (страховий номер індивідуального особового рахунку НОМЕР_3 ) працював у ВАТ «Карта Вітчизни», ВАТ «Товари Вітчизни» з 31.08.1999 по 12.10.2010.

З 01.09.2004 по 18.02.2005 ОСОБА_13 працював у РЕГІОНАЛЬНІЙ ГРОМАДСЬКІЙ ОРГАНІЗАЦІЇ «МОСКОВСЬКА КОНФЕДЕРАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ І ПІДПРИЄМЦІВ (РОБОТОДАВЦІВ)».

02.01.2022 з ЄДРЮО було видалено запис про те, що ОСОБА_11 був засновником ЗАТ «НПК Нафтова промислова компанія» (ОГРН 610).

03.01.2022 з ЄДРЮО було видалено запис про те, що ОСОБА_13 був засновником РОО «КОМІТЕТ ІЗ ЗАХИСТУ ІНТЕРЕСІВ ГРОМАДЯН У СФЕРІ ЖКГ» (ОГРН 241).

Як вказує позивач, під час отримання аналітичних довідок щодо ОСОБА_11 і ОСОБА_13 особами, які їх складали, зазначено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_13 можуть бути позаштатними співробітниками ФСБ Росії (навпроти їхніх прізвищ розміщено позначки, що забороняють перегляд інформації про них у реєстрах).

З кінця 1990-х років ОСОБА_13 та ОСОБА_11 стають засновниками у низці українських компаній.

12.03.1998 ОСОБА_13 став засновником у ЗАТ «СКІФ-96» ().

Співзасновниками також виступали ЗАТ «Райдинет» та громадянин України ОСОБА_14 .

01.10.1998 ОСОБА_11 став засновником у ЗАТ «Профінвест» (). Співзасновники - ЗАТ «Райдинет» та ОСОБА_14

24.09.1999 засновником також став ОСОБА_13 .

20.08.1997 ОСОБА_11 став засновником ЗАТ «Нафтопродукти» (). Співзасновники - громадянин України ОСОБА_15 та громадянин рф ОСОБА_16 . 30.10.1997 до складу засновників увійшли також ОСОБА_13 , громадянин України ОСОБА_17 та ОСОБА_14 .

16.06.1998 ОСОБА_14 створив ТОВ «Вестінвест» (). 19.07.2001 співзасновниками стали громадянка України ОСОБА_18 та ОСОБА_11 .

Основним напрямком діяльності ТОВ «Вестінвест» була купівля акцій та активів на території України, що перебували у процедурі банкрутства чи придбання активів в процесі приватизації. Необхідне фінансування для придбання активів в Україні було отримано через АТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (), який до 2011 року контролювався громадянином рф ОСОБА_19 . Після отримання у власність низки активів на території України було прийнято рішення про створення холдингової структури, основою якої стала бельгійська компанія ALCOR SECURITIES S.A., . Директорами ALCOR SECURITIES S.A. на сьогоднішній день є громадяни рф ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , громадянин України ОСОБА_20 та громадянин Бельгії НОМЕР_4 .

В свою чергу, ALCOR SECURITIES S.A. є власником частки у статутному капіталі таких юридичних осіб на території України:

1. 100% акцій АТ «АФК «Система» (засновник РОО «МКПП» ОСОБА_6 пов`язаний із російською компанією АФК «Система»). У квітні 2024 року назву змінено на АТ «Космічні системи» ();

2. 70% акцій ВАТ «Елміз» ();

3. 99 % акцій ВАТ «Крокурс» ();

ОСОБА_11 є головою наглядової ради АТ «АФК «Система» (АТ «Космічні системи») та членом наглядової ради ВАТ «Елміз», а також АТ «Систем Солюшнс» (), де 75% акцій належать АТ «АФК «Система».

ПрАТ «Акціонерна фінансова компанія «Система» () є власником 100% статутного капіталу ТОВ «Компанія з управління активами «Стратегія» ().

Також ПрАТ «Акціонерна фінансова компанія «Система» () є власником 100% статутного капіталу ПрАТ «Співдружність-прогрес» ().

У свою чергу ТОВ «Компанія з управління активами «Стратегія» (), відповідно до даних Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, є власником 12.2471% акцій Приватного акціонерного товариства «Енергетичний завод «Енергетик».

ПрАТ «Співдружність-прогрес» (), відповідно до даних Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, є власником 25.0001% акцій Приватного акціонерного товариства «Енергетичний завод «Енергетик».

Наведені обставини, як вказує позивач, свідчать про те, що РГО «МОСКОВСЬКА КОНФЕДЕРАЦІЯ ПРОМИСЛОВНИКІВ І ПІДПРИЄМЦІВ (РОБОТОДАВЦІВ)», у якій працював громадян РФ ОСОБА_13 , та з якою через ВАТ «Карта Вітчизни» (правонаступник ВАТ «Товари Вітчизни») пов`язаний громадянин РФ ОСОБА_11 є структурою, яка тісно пов`язана з ФСБ росії, та яка погоджувала придбання необхідних для рф підприємств на території України, і яка в подальшому, через громадянина РФ ОСОБА_11 здійснювала контроль за їх діяльністю, і на сьогоднішній день реальним власником майже 40% акцій Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», на думку Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик», є ФСБ рф.

За наведених обставин позивач просить суд:

1) визнати недійсним договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978), який укладено між Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» та Приватним акціонерним товариством «Енергетичний завод «Енергетик»;

2) зобов`язати Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» укласти на підставі заявки №46024 від 07.08.2025 договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик».

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 1 повідомив, що позивач не набув права власності на весь майновий комплекс за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9. Для можливості укладення договору позивачу необхідно розробити проект розподілу комерційного обліку електричної енергії та дозволеної до використання потужності на об`єкт за адресою: вул. Бориспільска, 9, отримати погодження з боку усіх власників об`єкту електропостачання та надати його Приватному акціонерному товариству «ДТЕК Київські електромережі» для погодження.

Відповідач 2 заперечив проти задоволення позову, зокрема, з тих підстав, що договори купівлі-продажу спірного майна, яке, за твердженням позивача, він набув у власність, є нікчемними. Більш того, власником всього майнового комплексу є відповідач 2.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на такі обставини.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

У п. 1 Постанови КМУ від 03.03.2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» вказано, що для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на:

1) виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором):

громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах;

юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації;

юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації;

юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

Зазначене обмеження не застосовується до юридичних осіб, утворених та зареєстрованих відповідно до законодавства України:

які є банками або за рахунками яких на підставі нормативно-правових актів або рішень Національного банку дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій;

які є постачальниками електронних комунікаційних мереж та/або електронних комунікаційних послуг, визначеними розпорядженням Національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій, прийнятим відповідно до Порядку оперативно-технічного управління телекомунікаційними мережами в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 2004 р. № 812 "Деякі питання оперативно-технічного управління телекомунікаційними мережами в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану" (Офіційний вісник України, 2004 р., № 26, ст. 1696);

2) відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, права участі в юридичній особі (акцій, паїв, часток у статутному капіталі або інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь в юридичній особі), прав вимоги до боржника у справах про банкрутство (неплатоспроможність), транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання Російською Федерацією або особами, пов`язаними з державою-агресором, крім:

безоплатного відчуження/передачі на користь держави Україна;

задоволення вимог Національного банку за наданими кредитами рефінансування з підтримки ліквідності банків;

відчуження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб або уповноваженою особою Фонду майна банку, щодо якого Національним банком прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

відчуження права участі в юридичній особі за наявності рішення Кабінету Міністрів України про погодження такого відчуження;

3) відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, права участі в юридичній особі, прав вимоги до боржника у справах про банкрутство (неплатоспроможність), транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або Російської Федерації, крім набуття ними права власності на такі об`єкти на підставі рішення суду або свідоцтва про право на спадщину.

Суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Суди повинні враховувати, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Близька за змістом правова позиція щодо обґрунтування порушеного права викладена у мотивувальній частині постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №9901/14/20 (пункт 19), від 15.04.2020 у справі №9901/580/19 (пункт 21), від 11.03.2020 у справі №9901/590/19 (пункт 16) та у постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №820/3018/17 (абзац 27), від 13.05.2020 у справі №826/12446/18 (пункт 38).

У постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, відсутність порушення прав і законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а також не обгрунтовано, в чому конкретно полягає порушення його прав та інтересів у зв`язку з наявним укладеним між відповідачами договору на розподіл електроенергії.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Однак, позовні вимоги у даній справі обгрунтовані обставинами, які настали після укладення оспорюваного договору та які не існували станом на дату його укладення (постанова КМУ №187 була прийнята 03.03.2022).

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування певних способів захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини (такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23).

Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19).

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постанови Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21).

Підставою для звернення особи за захистом суб`єктивного права із застосуванням відповідного способу захисту відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України є порушення, невизнання або оспорювання цього права. Тому обраний спосіб захисту має бути ефективним, відповідати змісту порушеного права та забезпечувати реальне поновлення прав особи, за захистом яких особа звернулась до суду.

Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі № 904/192/22, позовна вимога про визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування / повернення майна з володіння відповідача.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19 та від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства. Застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства (такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначила що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Позивач у даній справі просить визнати недійсним договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978), який укладено між Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» та Приватним акціонерним товариством «Енергетичний завод «Енергетик».

Водночас вимог щодо реституції, як наслідку недійсності правочину, заявлено не було.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28)).

Враховуючи вище викладені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик» про визнання недійсним договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Бориспільська, буд. 9 (ЕІС-код точки/точок розподілу 62Z160, 62Z878, 62Z520, 62Z978), який укладено між Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» та Приватним акціонерним товариством «Енергетичний завод «Енергетик».

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 630 Цивільного кодексу України передбачено, що законом або договором може бути встановлено, що окремі умови договорів визначаються відповідно до типових умов договорів (типових договорів) та примірних договорів певного виду. Кабінет Міністрів України, органи державної влади, уповноважені Кабінетом Міністрів України або законом, можуть рекомендувати орієнтовні умови договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Сторони не можуть відступати від змісту типових умов договорів (типових договорів), але мають право конкретизувати їх. Сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до пунктів 32, 40, 41, 56, 78, 82 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» електроустановка - це комплекс взаємопов`язаних устаткування і споруд, що призначаються для виробництва або перетворення, передачі, розподілу чи споживання електричної енергії; користувачі системи передачі/розподілу (далі - користувачі системи) - це фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці, або юридичні особи, які відпускають або приймають електричну енергію до/з системи передачі/розподілу або використовують системи передачі/розподілу для передачі/розподілу електричної енергії; лінійна частина приєднання - це електрична мережа для потреб замовника при нестандартному приєднанні від найближчої точки в існуючих (діючих) електричних мережах (повітряна лінія, трансформаторна підстанція або розподільний пункт) оператора системи розподілу відповідного ступеня напруги до точки приєднання електроустановок замовника; оператор системи розподілу - це юридична особа, відповідальна за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу і забезпечення довгострокової спроможності системи розподілу щодо задоволення обґрунтованого попиту на розподіл електричної енергії з урахуванням вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення енергоефективності; розподіл електричної енергії (далі - розподіл) - це транспортування електричної енергії від електроустановок виробників електричної енергії або електроустановок оператора системи передачі мережами оператора системи розподілу, крім постачання електричної енергії; система розподілу електричної енергії (далі - система розподілу) - це система ліній, допоміжного обладнання, обладнання для трансформації та перемикань, що використовується для розподілу електроенергії.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з розподілу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 45 Закону України «Про ринок електричної енергії» розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства. Оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на недискримінаційних засадах відповідно до цього Закону, кодексу систем розподілу та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Частиною 4 статті 46 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 (тут і надалі в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - Правила) (пункт 1 постанови), та визначено, що: ОСП та ОСР укладають договори про надання послуг з передачі/розподілу електричної енергії із усіма електропостачальниками відповідно до процедури, передбаченої Правилами та Кодексу системи передачі, затвердженим постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 309, у порядку надання електропостачальниками відповідних заяв та документів (пункт 9 постанови); ОСР під час укладення із споживачами договорів про надання послуг з розподілу електричної енергії (оформлення заяв-приєднання та паспортів точок розподілу) присвоює всім точкам розподілу електричної енергії за об`єктами існуючих споживачів ЕІС-коди за точками комерційного обліку відповідно до порядку, передбаченого Кодексом комерційного обліку, затвердженим постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 311, та інших нормативно-правових актів НКРЕКП, а також актів адміністратора комерційного обліку (пункт 10 постанови).

Відповідно до абзаців 1, 5 пункту 1.2.15 Правил укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. При переході права власності (користування) на об`єкт до нового власника (користувача) переходять права та обов`язки за договорами, укладеними відповідно до цих Правил.

Відповідно до пункту 2.1.2 Правил Оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем.

Абзацами 1, 3 пункту 2.1.4 Правил визначено, що договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою договору, що є додатком 3 до цих Правил. Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за ініціативою споживача або оператора системи відповідно до визначених цими Правилами випадків, як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднанням до розробленого оператором системи розподілу договору на умовах складеного оператором системи розподілу паспорта точки розподілу.

Згідно з пунктом 2.1.7 Правил для укладення договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії заявник у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки має надати оператору системи такі документи:

1) заяву про укладення відповідного договору із зазначенням місцезнаходження об`єкта та реквізитів заявника та наявності чинного паспорту точки розподілу;

2) для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), роздрукований із мережі Інтернет, або копію довідки, або копію виписки з ЄДР; для фізичних осіб: копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера або реєстраційного номера картки платника податків або копію паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади і мають відмітку у паспорті);

3) копію документа, яким визначено право власності чи користування на об`єкт (приміщення), або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку або її частину (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об`єкта), право на розміщення електроустановок на території здійснення господарської діяльності з розподілу електричної енергії (у разі відсутності об`єкта споживача);

4) копію документа про підтвердження повноважень особи на укладення договору (витяг з установчого документа про повноваження керівника (для юридичних осіб), копію довіреності, виданої в установленому порядку тощо), за необхідності;

5) копію декларації (повідомлення) про початок виконання будівельних робіт або дозволу на виконання будівельних робіт (для укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) та постачання електричної енергії на будівельні майданчики, у разі якщо наявність такого дозволу є обов`язковою або зазначені документи вимагаються законодавством у сфері містобудування) та/або у визначених законодавством випадках, копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифіката (для новозбудованих та реконструйованих електроустановок).

Як вбачається з позовної заяви, заявляючи вимогу про зобов`язання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, позивач зазначив про набуття ним у власність майна:

1. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта:ТП-ТМ-1000/10, трикутник зірка у кількості 4 штуки, ТП-ТМ-630/10у кількості 1 шт., об`єкт житлової нерухомості: Ні, Опис: ТП-ТМ-1000/10, трикутник зірка у кількості 4 штуки, ТП-ТМ-630/10 у кількості 1 шт., адреса: м.Київ, вулиця Бориспільська, будинок 9;

2. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта: РП-331 (КСО-93, комірок 9 шт.), РП-330 (ВМГ-133, комірок 9 шт.), об`єкт житлової нерухомості: Ні, Опис: РП-331 (КСО-93, комірок 9 шт.), РП-330 (ВМГ-133, комірок 9шт.), номер відомостей про речове право: 17424812;

3. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта: 2 кабельні лінії, об`єкт житлової нерухомості: Ні, Опис: - Кабельна лінія No1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240), кабельна лінія No 2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст «Радіотехнічна», кінцевими муфтами РП-330 та муфтами поза територією; - Кабельна лінія No1 (АСБ-10 3*240, ААБ-10 3*240) та кабельна лінія No 2 (АСБ-10 3х240, ААБ-10 3х240) з кінцевими муфтами п/ст «Радіотехнічна», кінцевими муфтами РП-331 та муфтами поза територією, номер відомостей про речове право: 17424570.

Втім, право власності на весь майновий комплекс колишнього Державне підприємство Виробниче об`єднання «Київський радіозавод», в т.ч. на комплекс енергетичного обладнання, з використанням якого здійснюється розподіл і транспортування електричної енергії на об`єкт, розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, у позивача відсутнє.

За наведених обставин суд дійшов висновку відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичний завод «Енергетик».

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку із відмову у задоволенні позову (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 226, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак