ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 916/2631/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Баранець О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на рішення Господарського суду Одеської області

(суддя - Бездоля Д.О.)

від 10.12.2024

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Богацька Н.С., судді: Діброва Г.І., Принцевська Н.М.)

від 04.03.2025

у справі № 916/2631/24

за позовом Керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району та Південного офісу Держаудитслужби

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання недійсними додаткових угод до договору та повернення безпідставно сплачених коштів в сумі 125 475, 40 грн,

за участю представників учасників справи:

прокуратури - Цимбалістий Т.О.,

позивачів - не з`явились,

відповідача - Оляш К.І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області (далі - Прокуратура, Прокурор) в інтересах держави в особі Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - Рада) та Південного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі - ТОВ «ООЕК», Товариство, відповідач), в якому просив суд визнати недійсними додаткові угоди від 12.02.2020 № 1, від 12.02.2020 № 2, від 16.09.2020 № 3, від 06.11.2020 № 4 (далі - Додаткові угоди № 1 - № 4) до договору про закупівлю електричної енергії від 21.01.2020 № 05-185 (далі - Договір), укладені між ТОВ «ООЕК» та Радою, а також стягнути з ТОВ «ООЕК» на користь Ради 125 475,40 грн безпідставно сплачених коштів.

1.2. Позов мотивований тим, що укладення між Радою та відповідачем спірних Додаткових угод до Договору відбулось з порушенням вимог законодавства, оскільки внаслідок їх укладення було безпідставно змінено істотні умови Договору в частині збільшення ціни за одиницю товару та зменшено кількість споживання електричної енергії, що не відповідає вимогам Закону України «Про публічні закупівлі» та має наслідком повернення відповідачем безпідставно отриманих коштів на користь Ради.

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 у даній справі у задоволенні позову Прокурора в особі Держаудитслужби відмовлено. Позов Прокурора в особі Ради задоволено частково. Визнано недійсними Додаткові угоди № 3 та № 4 до Договору. Стягнуто з відповідача на користь Ради 125 475,40 грн. В частині визнання недійсними Додаткових угод № 1 та № 2 до Договору відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив з того, що спірні Додаткові угоди укладені між сторонами з порушенням норм пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 08.02.2020) та частини п`ятої статті 41 Закону (в редакції від 15.08.2020). Відтак наявні підстави для визнання недійсними Додаткових угод № 3 та № 4 до Договору. Водночас, оскільки Додаткові угоди №1 та № 2 укладені між сторонами 12.02.2020, тому ці угоди згідно зі статтею 37 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 08.02.2020) є нікчемними, тобто такими, що є недійсними з моменту вчинення.

2.2. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 у справі №916/2631/24 рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 у частині його перегляду (в частині задоволення позову) залишено без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 у справі №916/2631/24, ТОВ «ООЕК» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові акти у частині задоволення позову Прокурора, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 у справі №916/2631/24, виключивши з неї пункт 7; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. У випадку, якщо Верховний Суд дійде висновку щодо відсутності підстав для ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, - справу № 916/2631/24 направити у цій частині на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі відповідач із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, від 30.07.2020 у справі №670/23/18, від 18.11.2020 у справі №318/1345/17, від 26.01.2022 у справі №917/2041/20, від 26.09.2023 у справі №910/2392/22, від 30.01.2024 у справі №924/564/22, від 04.07.2024 у справі №924/334/22, від 04.09.2024 у справі №922/42/24, від 30.10.2024 у справі №910/9383/23 (щодо застосування статей 15, 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)); від 13.04.2024 у справі №910/9880/23 (щодо застосування статті 1212 ЦК України); від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 (щодо застосування статті 216 ЦК України).

Також підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що необхідно відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Крім того, підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пунктів 2, 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"; пункту 1 статті 5, статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини першої статті 57 Конституції України та пункту 1 частини третьої статті 2, частини четвертої статті 11 ГПК України (в контексті того, що пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не відповідає критеріям закону); статті 217, частини першої статті 638 ЦК України, частини третьої статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

ТОВ «ООЕК» в обґрунтування касаційної скарги посилається і на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

3.3. У поданій касаційній скарзі скаржник відзначає, зокрема таке:

- у якості відповідача у даній справі Прокурором визначено лише одну сторону оспорюваних Додаткових угод, а саме - ТОВ «ООЕК». Відсутні підстави для залучення Ради у даній справі у якості позивача, оскільки остання, як сторона оспорюваних додаткових угод, має бути залучена до участі у справі у якості співвідповідача. Оскільки Прокурор при оспорюванні Додаткових угод № 3, №4 визначив лише одну сторону таких угод (ТОВ «ООЕК»), а залучення Ради в якості співвідповідача у місцевому суді не відбулось, суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні вимог Прокурора;

- додаткова угода № 3 була укладена на підставі пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який не вимагає від сторін Договору доводити факт коливання ціни на ринку електричної енергії та не обмежує збільшення ціни 10%;

- підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу;

- пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не відповідає критеріям якості закону;

- вимоги прокурора щодо визнання недійсними додаткових угод №№ 3, 4 в повному обсязі були необґрунтованими, та помилково задоволені судом першої інстанції. Відсутні підстави для визнання недійсними інших умов оспорюваних додаткових угод №№ 3, 4, які не стосуються збільшення ціни за одиницю товару, і якими сторони дійшли згоди змінити інші умови договору;

- судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України;

- судами було застосовано односторонню реституцію, чим порушено приписи частини першої статті 216 ЦК України.

3.4. Прокуратура 24.04.2025 через «Електронний суд» подала до Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. За результатами проведеної процедури закупівлі UA-2019-12-16-002572-b з джерелом фінансування закупівлі: кошти місцевого бюджету, 21.01.2020 між Радою (споживач) та ТОВ «ООЕК» (постачальник) був укладений договір № 05-185, згідно з пунктом 2.1, 2.2, 3.1 якого постачальник зобов`язався продати електричну енергію (ДК 021:2015-09310000-5 - електрична енергія) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач, в свою чергу, зобов`язався оплатити постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснити інші платежі згідно з умовами цього договору. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період становить 499 500 кВт*год. Початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору. Строк поставки товару: до 31.12.2020.

Відповідно до пунктів 5.1 - 5.3 Договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Загальна вартість всього обсягу поставки складає 860 380,00 грн з ПДВ, у тому числі ПДВ 143 396,67 грн. Сторони домовились, що ціна електричної енергії, розрахована відповідного пункту 5.1 цього розділу, є обов`язковою для сторін з дати набрання нею чинності. Визначена на її основі вартість електричної енергії буде застосовуватись сторонами при складанні актів приймання-передачі електричної енергії та розрахунках за товар згідно з умовами договору. Ціна (сума) цього договору розрахована згідно очікуваної вартості предмета закупівлі, відповідає остаточній тендерній пропозиції учасника. При цьому фінансування закупівлі здійснюється в межах реально затверджених видатків замовника на дану потребу. На дату укладання договору платіжні (бюджетні) зобов`язання виникають щодо оплати частини предмета закупівлі в межах доведеної суми (у межах кошторисних призначень), які складають: 860 380,00 грн з ПДВ. Оплата залишку предмета закупівлі відбувається виключно за наявності коштів згідно з постійним кошторисом (планом використання бюджетних коштів) при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетних асигнувань) на підставі листа інформаційного характеру Мінекономрозвитку України «Щодо планування закупівель» від 14.09.2016 №330206/2964006. Подальше виникнення зобов`язань буде збільшуватися відповідно до кошторисних призначень та може регламентуватися шляхом укладення додаткової угоди, але в будь-якому разі не може перевищувати загальної суми договору. Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії. Інформація про діючу ціну електричної енергії має бути розміщена на офіційному веб-сайті постачальника не пізніше ніж за 20 днів до початку її застосування із зазначенням порядку її формування.

Згідно з пунктами 13.1 - 13.3 Договору цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору, та сплаченого рахунку (квитанції) постачальника.

Цей договір набирає чинності з дати укладення договору та діє до 31 грудня 2020 року, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Істотні умови договору, зокрема можуть бути змінені у наступних випадках: відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» ціна за одиницю товару може змінюватись не більш як на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, зміни курсу іноземної валюти або показників Рlatts, зміни біржових котирувань, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю. Постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації постачальнику, якщо споживач не приймає нові умови.

Відповідно до пункту 13.8 Договору усі повідомлення за цим договором вважаються зробленими належним чином, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, вручені кур`єром або особисто за зазначеними в цьому договорі адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

4.2. Додатком №1 до Договору є заява - приєднання Ради до умов Договору, яка містить персоніфіковані дані останнього та відомості щодо початку постачання електричної енергії з 21.01.2020. Додаток до цієї заяви-приєднання до Договору містить адреси об`єктів споживача та ЕІС-код точки комерційного обліку.

Додатком № 2 до Договору є комерційна пропозиція: Індивідуальна комерційна пропозиція, згідно з якою ціна на електричну енергію на дату укладення договору становить 1,43540 грн за 1 кВт*год без ПДВ, відповідно з ПДВ: 1,72248 грн. У складі ціни врахований тариф на послуги з передачі електричної енергії, встановлений регулятором (НКРЕКП). Також комерційна пропозиція передбачає, що у разі зміни складових ціни на електричну енергію внаслідок внесення змін до законодавства або прийняття нового законодавства, що впливає на порядок формування або розмір ціни; зміни (у т. ч. збільшення) державних регульованих цін, що включені в ціну на електроенергію, коливання курсу іноземної валюти, інфляції або будь-які інші зміни складових ціни, то не залежать від постачальника, - в періоді наступному за розрахунковим, проводиться перерахунок вартості електричної енергії. Порядок формування ціни, встановлений в пункті 1 комерційної пропозиції, може бути змінений. Про зміну клієнт буде повідомлений не пізніше, ніж за 20 днів до дати початку дії таких змін, шляхом офіційного оприлюднення на веб-сайті постачальника повідомлення про зміни до комерційної пропозиції та викладення її в новій редакції (якщо комерційна пропозиція публічна) або індивідуального направлення клієнту повідомлення про зміни до комерційної пропозиції та викладення її в новій редакції. Ненадання клієнтом постачальнику письмових заперечень проти продовження договірних відносин на умовах комерційної пропозиції в новій редакції, та продовження фактичного споживання клієнтом електричної енергії - засвідчує факт погодження клієнта з комерційною пропозицією в новій редакції та прийняттям на себе нових (змінених) зобов`язальних умов.

Додатком № 3 до Договору є обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачем, згідно з яким річний обсяг постачання дорівнює 499,5 тис. кВт*год.

Додатком № 4 до договору є порядок розрахунків.

4.3. Протягом 2020 року Рада та Товариство внесли зміни до договору шляхом підписання таких спірних додаткових угод.

4.4. Додатковою угодою від 12.02.2020 № 1 сторони, у зв`язку з коливанням ціни закупівлі електричної енергії на ринку, керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» та підпунктом 2 пункту 13.2 розділу 13 « 13. Строк дії договору та інші умови» договору, дійшли згоди:

- змінити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків, без зміни суми визначеної в договорі та внести наступні зміни до пункту 2.2 розділу 2 «Предмет договору» договору: « 2.2. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період становить 454 091 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи»;

- внести зміни в додаток №3 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до Договору та викласти його в новій редакції - обсяг 454,091 тис. кВт*год;

- викласти додаток № 2 «Комерційна пропозиція №0 ПВЦ Індивідуальна комерційна пропозиція» у новій редакції, згідно з яким ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону становить 1,43540 грн за 1 кВт*год без ПДВ, відповідно з ПДВ: 1,72248 грн. У складі ціни врахований тариф на послуги з передачі електричної енергії, встановлений регулятором (НКРЕКП);

- інші умови договору залишити без змін;

- дійсна додаткова угода та додатки, які викладені в новій редакції, набирають чинності з моменту її підписання сторонами та діють протягом дії договору.

Отже, сторони погодили новий обсяг поставки 454 091 кВт*год та збільшили вартість 1 кВт*год у порівнянні з попередньою вартістю за Договором на 10%.

4.5. Додатковою угодою від 12.02.2020 № 2 сторони, у зв`язку з коливанням ціни закупівлі електричної енергії на ринку, керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» та підпунктом 2 пункту 13.2 розділу 13 « 13. Строк дії договору та інші умови» договору, дійшли згоди:

- змінити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків, без зміни суми визначеної в договорі та внести наступні зміни до пункту 2.2 розділу 2 «Предмет договору» договору: « 2.2. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період становить 430 413 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи»;

- внести зміни в додаток №3 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу» до договору та викласти його в новій редакції - обсяг 430,413 тис. кВт*год;

- інші умови договору залишити без змін;

- дійсна додаткова угода та додаток, які викладені в новій редакції, набирають чинності з моменту її підписання сторонами та діють протягом дії договору.

Отже, сторони зменшили обсяг поставки електричної енергії до 430 413 кВт*год та при цьому збільшили вартість 1 кВт*год у порівнянні з вартістю за Договором на 16%.

4.5.1. В матеріалах справи відсутні будь-які листи відповідача до Ради, датовані до 12.02.2020 (дата укладення додаткових угод № 1, 2) та направлені згідно з пунктом 13.8 Договору, з обґрунтуваннями такої зміни ціни у порівнянні з 21.01.2020 / 12.02.2020 (дати укладення Договору і Додаткових угод № 1, 2), з вказанням обставин неможливості виконання відповідачем договору по запропонованій на процедурі закупівлі ціні та з наведенням причин, через які виконання договору за існуючою ціною є для відповідача вочевидь невигідним, а саме підвищення ціни було непрогнозованим для відповідача станом на час укладення договору.

Так, відповідачем поданий суду лист, датований після укладення Додаткових угод № 1, 2 - 20.02.2020 та направлений Раді лише 25.02.2020, в якому відповідач, у зв`язку зі збільшенням ціни 1 кВт*год електричної енергії відповідно до змін, затверджених постановою від 10.12.2019 № 2668 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії» та експертного висновку Чернігівської регіональної торгово-промислової палати (далі також - ТПП) від 10.02.2020 № ЧК-47, на підставі пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» надав Раді додаткову угоду (без вказання номеру) на зменшення обсягів постачання (споживання) електричної енергії до договору. Згідно з цим листом додатком до нього є: копія експертного висновку і копія постанови.

Згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 10.12.2019 № 2668 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2020 рік» установлено ПАТ «НЕК «Укренерго» тариф на послуги з передачі електричної енергії на рівні 155,40 грн/МВт·год (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з передачі електричної енергії згідно з додатком.

Згідно з експертним висновком Чернігівської ТПП від 10.02.2020 № ЧК-47 експертом встановлено середньозважену ціну по ОЕС України на ринку на добу вперед за грудень місяць 2019 року - 1239,05 грн/Мвт.год, за січень 2020 року - 1424,98 грн/Мвт.год. В цей же час, датою укладення договору є 21.01.2020, а внесення змін до нього Додатковими угодами № 1, № 2 відбулось 12.02.2020, тобто наведене у висновку експерта порівняння цін не корелюється з датами укладення наведених правочинів.

На підтвердження завчасного повідомлення позивача-1 про необхідність укладення додаткових угод № 1, № 2 до договору відповідачем був поданий суду також скрін з екрану, який свідчить про направлення відповідачем Раді 11.02.2020 на електронну адресу вкладень, які містять такі найменування: « 2020-02-10 ЧК-47-1 00…», « 2020-02-10 ЧК-47-2 00…», «постанова 2668», «ДУ 1», «ДУ 2». Оскільки Договір датований 20.02.2020, відповідно не міг бути направлений Раді 11.02.2020, у тексті додаткових угод № 1, 2 не міститься посилань на експертний висновок Чернігівської ТПП від 10.02.2020 № ЧК-47.

4.6. Додатковою угодою від 16.09.2020 № 3 сторони, керуючись пунктом 7 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 01.12.2019), у зв`язку зі зміною тарифу на послуги з передачі електричної енергії та встановлення на рівні 240,23 грн/МВт*год (без урахування ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП від 11.07.2020 № 1329 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10 грудня 2019 року № 2668», що є складовою ціни, дійшли згоди:

- збільшити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год з урахуванням зміни тарифу на послуги з передачі електричної енергії. Ціна за 1 кВт*год становить - 2,4 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,9 грн;

- викласти додаток № 2 до договору «Комерційна пропозиція №0: Індивідуальна комерційна пропозиція» у новій редакції, згідно з яким ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону -1,43540 гри. за 1 кВт*год (без ПДВ). Ціна на електричну енергію з 01 серпня 2020 року - 1,5 грн за 1 кВт*год (без ПДВ). У складі ціни врахований тариф на послуги з передачі електричної енергії, встановлений регулятором (НКРЕКП);

- викласти додаток № 3 до договору «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу(чем)» у новій редакції - обсяг 430 413 тис. кВт*год;

- інші умови договору залишити без змін;

- дійсна додаткова угода та додатки, які викладені в новій редакції, набирають чинності з моменту її підписання сторонами та згідно з частиною третьою статті 631 ЦК України розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01.08.2020.

Отже, нова ціна за 1 кВт*год електричної енергії в редакції Додаткової угоди № 3 до договору становить - 2,10076 грн з ПДВ, яка застосовувалась у спірних правовідносинах з 01.08.2020.

4.6.1. На підтвердження завчасного повідомлення Ради про необхідність укладення Додаткової угоди № 3 до Договору відповідачем поданий суду лист цією ж датою 16.09.2020 № 13/03-683, в якому повідомлено, що постановою НКРЕКП від 11.07.2020 № 1329 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10 грудня 2019 року № 2668», яка набирає чинності з 01.08.2020, встановлено тариф на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на рівні 240,23 грн/МВт*год (без урахування податку на додану вартість), що є складовою ціни за 1 кВт*год електроенергії за договором. У зв`язку з цим відповідач у додатку до листа надав Раді на підпис Додаткову угоду № 3 до Договору.

Згідно з постановою НКРЕКП від 11.07.2020 № 1329 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10 грудня 2019 року № 2668» внесені такі зміни: у пункті 1 цифри « 155,40» замінити цифрами « 240,23»; додаток викласти в новій редакції та вказано, що ця постанова набирає чинності з 01 серпня 2020 року, але не раніше дня, наступного за днем її оприлюднення на офіційному вебсайті НКРЕКП.

Отже, лист відповідача-1 від 16.09.2020 № 13/03-683 містить відомості щодо встановлення нового тарифу на послуги з передачі реактивної електричної енергії на рівні 240,23 грн/МВт*год, проте не містить обґрунтування яким чином була сформована ціна за договором на рівні 2,10076 грн з ПДВ за 1 кВт*год, з вказанням обставин неможливості виконання відповідачем Договору по запропонованій на процедурі закупівлі ціні та з наведенням причин, через які виконання договору за існуючою ціною є для відповідача вочевидь невигідним.

4.7. Додатковою угодою від 06.11.2020 № 4 сторони, керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 01.12.2019), дійшли згоди:

- змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується експертним висновком від 06.10.2020 № ЧК-419, виданим Чернігівською ТПП, у зв`язку з чим, ціна за 1 кВт*год становить - 2,34 грн, у тому числі ПДВ 20% - 0,89 грн;

- викласти пункт 2.2 розділу 2 договору у наступній редакції: «2.2. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період становить 430 251 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи»;

- викласти додаток № 2 до Договору, згідно з яким ціна на електричну енергію з 01 серпня 2020 року - 1,5 грн за 1 кВт*год (без ПДВ), ціна на електричну енергію з 16 серпня 2020 року - 1,45 грн за 1 кВт*год (без ПДВ);

- викласти додаток № 3 до Договору «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу(чем)» у новій редакції - обсяг 430 251 тис. кВт*год;

- інші умови договору залишити без змін;

- дійсна додаткова угода та додатки, які викладені у новій редакції, набирають чинності з моменту її підписання сторонами та згідно з частиною третьою статті 631 ЦК України розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 16.08.2020.

4.7.1. На підтвердження завчасного повідомлення Ради про необхідність укладення Додаткової угоди № 4 до Договору відповідачем поданий суду лист від 30.10.2020 № 13/03-818, в якому повідомлено, що у вересні 2020 року відбулося чергове коливання ціни на електричну енергію на ринку електроенергії, що підтверджується експертним висновком від 06.10.2020 № ЧК - 419, що виданий Чернігівською ТПП. У зв`язку з цим відповідач у додатку до листа надав Раді на підпис Додаткову угоду № 4 до Договору та відповідний експертний висновок.

Згідно з експертним висновком Чернігівської ТПП від 06.10.2020 № ЧК-419 експертом встановлено середньозважену ціну по ОЕС України на ринку на добу вперед за серпень 2020 року - 1297,74 грн./Мвт.год, за вересень 2020 року - 1483,37 грн./Мвт.год.

В цей же час, датою укладення договору є 21.01.2020, а внесення змін до нього з 01.08.2020 Додатковою угодою № 3 відбулось 16.09.2020, тобто наведене у висновку експерта порівняння цін (серпень-вересень 2020 року) не корелюється з датою укладення додаткової угоди № 4 - 06.11.2020, датою її регулювання спірних правовідносин - 16.08.2020 та датою укладення договору - 21.01.2020. При цьому згідно з вищезгаданим висновком експерта середньозважена ціна по ОЕС України на ринку на добу вперед за січень 2020 року (місяць укладення договору) становить 1424,98 грн/Мвт.год, тобто більше ніж за серпень 2020 року. Водночас, враховуючи вартість 1 кВт*год за додатковою угодою № 4 - 2,27008 грн, то у порівнянні з попередньою вартістю за договором - 1,72248 грн - збільшення становить 32%.

4.8. На підтвердження обставини правомірності укладення спірних додаткових угод №№ 1-4 до Договору відповідач долучив до відзиву на позов роз`яснення Мінекономіки України, Мінекономрозвитку України, які стосуються зміни істотних умов договору про закупівлю та носять рекомендаційний характер.

4.9. Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.08.2023 у справі №916/579/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2024, Прокурору було відмовлено в позові в інтересах держави в особі Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району та Південного офісу Держаудитслужби до ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення коштів у спірних правовідносинах, у зв`язку з тим, що Прокурор у позовній заяві послався на нікчемність Додаткових угод №№ 1, 2 від 12.02.2020 до Договору, в той час як ціна електричної енергії була узгоджена сторонами також і в інших додаткових угодах до договору - №№ 3, 4, що укладалися сторонами на час дії редакції Закону України «Про публічні закупівлі» від 15.08.2020.

4.10. Як вбачається з платіжних доручень Рада сплатила відповідачу за Договором 860 380,00 грн за 426 650 кВт*год електричної енергії, між цим, якщо рахувати цей обсяг електричної енергії за вартістю в первісній редакції Договору 1,72248 грн за 1 кВт*год, то її вартість дорівнює 734 896,09 грн, тобто менше на 125 483,91 грн.

4.11. На підтвердження наявності підстав для представництва інтересів держави в особі позивачів Прокурор надав суду докази з`ясування ним у позивачів обставин щодо вжиття останніми самостійно заходів для захисту інтересів держави та усунення виявлених прокурором порушень в судовому порядку, а саме: лист Прокурора від 08.12.2022 № 15/2/1-1261ВИХ-22, лист Ради від 23.12.2022 №2460/02.2-10/463, лист Прокурора від 08.12.2022 № 15/2/1-1258ВИХ-22, лист Держаудитслужби від 27.12.2022 № 151531-17/4029-2022, лист Прокурора від 27.01.2023 № 55-711ВИХ-23, лист Ради від 30.01.2023 № 208/022-10/271, лист Прокурора від 13.05.2024 № 55-3318ВИХ-24, лист Держаудитслужби від 03.06.2024 №151520-17/2459-2024, а також направлені Прокурором позивачам у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлення від 07.06.2024 № 55-3962ВИХ-24, № 55-3963ВИХ-24.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачами заходів з метою захисту інтересів держави самостійно, в тому числі заходів державного фінансового контролю.

4.12. Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, виходив з такого:

(1) щодо повноважень прокуратури на звернення до суду в особі позивачів:

- Прокурором доведено підставність позову та порушення інтересів держави в особі Ради у спірних правовідносинах;

- Рада є органом місцевого самоврядування та розпорядником коштів місцевого бюджету; є стороною Договору та спірних Додаткових угод;

- Прокурором дотриманий порядок, встановлений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», а в матеріалах справи відсутні докази вчинення Радою заходів з метою захисту інтересів держави самостійно;

- Держаудитслужба не є стороною спірних правочинів, а отже, належними відповідачами за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Держаудитслужби мають бути обидві сторони правочину. Натомість, Прокурор у цій справі відповідачем визначив лише одну сторону правочину, що є підставою для відмови Прокурору в позові в частині захисту інтересів держави в особі Держаудитслужби;

(2) щодо суті спору:

- ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі;

- у редакції Додаткової угоди № 4 ціна за 1 кВт*год (у порівнянні з ціною, визначеною у Договорі) була збільшена за ініціативою відповідача на 32%. Дане збільшення ціни за одиницю товару у спірних правовідносинах відбулось шляхом укладання Додаткових угод до Договору без дотримання норм статті 188 ГК України, статті 652 ЦК України, у суперечності з нормами пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про закупівлю», в редакції від 08.02.2020, пункту 2, 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про закупівлю», в редакції від 15.08.2020 та не у відповідності з принципами здійснення публічних закупівель, визначеним у статті 5 цього Закону;

- враховуючи, що Додаткові угоди № 1, 2 укладені між сторонами 12.02.2020, тому ці угоди згідно зі статтею 37 Закону України «Про закупівлю», в редакції від 08.02.2020, є нікчемними, тобто такими, що є недійсними з моменту вчинення, а отже, в цій частині позову Прокурору слід відмовити;

- позов Прокурора про визнання недійсними Додаткових угод № 3, № 4 слід задовольнити;

- враховуючи, що товар Радою спожитий, а спірні Додаткові угоди № 1, № 2 є нікчемними, а спірні Додаткові угоди № 3, № 4 підлягають визнанню судом недійсними, а отже, є такими, що не породжують правових наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю, суд, керуючись статтями 216, 1212 ЦК України вважає, що позов Прокурора в інтересах держави в особі Ради про стягнення з відповідача 125 475,40 грн підлягає задоволенню судом.

4.13. Суд апеляційної інстанції, у межах апеляційного оскарження, ухвалюючи судове рішення, відзначив таке:

(1) щодо повноважень прокуратури на звернення до суду в особі Ради:

- Рада є суб`єктом владних повноважень, до компетенції якої віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у цій справі;

- Прокуратурою в межах повноважень, наданих статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», на адресу Ради 08.12.2022 направлено лист за № 15/2/1-1261ВИХ-22 про вжиття заходів щодо усунення порушень закону, зокрема визнання недійсними Додаткових угод до Договору та стягнення безпідставно сплачених коштів. У відповідь на вищевказаний лист Рада листом від 23.12.2022 за № 2460/02.2-10/4063 повідомила про те, що Додаткові угоди були підписані у відповідності до умов Договору та закону;

- листом від 07.06.2024 № 55-3962ВИХ-24 Прокурор повідомив Раду про звернення до суду в інтересах держави в її особі до ТОВ «ООЕК» про визнання недійсними Додаткових угод та стягнення коштів;

- враховуючи вищевикладене, а також те, що сільська рада самостійно не звернулася до суду, Прокурор подав позов у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та дотримався вимог вказаної статті, для звернення до суду з відповідним позовом в особі Ради;

- у даній справі позов подано Прокурором в інтересах держави в особі Ради, яка є стороною Договору, а також укладених до нього Додаткових угод, а тому зазначений орган набуває статусу позивача, відповідно до вимог абзацу 2 частини п`ятої статті 53 ГПК України;

- одна сторона правочину може бути позивачем у справах щодо визнання такого правочину недійсним, звертаючись із таким позовом до відповідача - іншої сторони правочину;

(2) щодо суті спору:

- суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про нікчемність Додаткової угоди № 1;

- місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки Додаткова угода № 3 укладена не у відповідності до статті 652 ЦК України та пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону (в редакції від 15.08.2020), вона має бути визнана недійсною;

- оскільки зміни, передбачені вказаними угодами, пов`язані саме зі зміною ціни за одиницю товару, місцевий господарський правильно вказав, що вони є нікчемними/мають бути визнані недійсними саме в повному обсязі;

- ціна товару є істотною умовою Договору та Додаткових угод до нього, а тому оспорювані Додаткові угоди можуть бути визнанні судом недійсними лише в повному обсязі (постанова Верховного Суду від 30.05.2024 у справі №916/3015/23);

- грошові кошти в сумі 125 475,40 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути Раді, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.03.2025 касаційну скаргу у справі №916/2631/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Баранець О.М.

Ухвалою Верховного Суду від 14.04.2025 відкрито касаційне провадження у справі №916/2631/24 за касаційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025; справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 14.05.2025 зупинено касаційне провадження у справі №916/2631/24 за касаційною скаргою ТОВ «ООЕК» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2026 поновлено касаційне провадження у справі №916/2631/24 за касаційною скаргою ТОВ «ООЕК» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025; справу призначено до судового розгляду.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 у справі № 922/2121/25 у частині задоволених позовних вимог Прокурора щодо визнання недійсними Додаткових угод № 3 та № 4 та стягнення коштів.

При цьому колегія суддів ураховує, що жодною стороною спору до касаційного господарського суду не оскаржуються рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині визнання судами наявності повноважень у прокурора для звернення до суду з даним позовом та в частині правомірності визначення ним належного / неналежного позивача в особі Держаудитслужби у справі, а відтак рішення судів попередніх інстанцій Судом у цій частині не переглядається.

Крім того, Суд ураховує, що зміст касаційної скарги зводиться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій у частині розгляду позовних вимог про визнання недійсними Додаткових угод № 3 та № 4 до Договору. Разом з тим касаційна скарга не містить жодних суджень / доводів щодо необґрунтованості / незаконності рішень господарських судів у частині надання правової оцінки Додатковим угодам № 1 та № 2. А відтак, з огляду на імперативні приписи статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції не переглядає рішення судів попередніх інстанцій у відповідній частині.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.2.1. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Скаржник відзначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладенні у постановах від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, від 30.07.2020 у справі №670/23/18, від 18.11.2020 у справі №318/1345/17, від 26.01.2022 у справі №917/2041/20, від 26.09.2023 у справі №910/2392/22, від 30.01.2024 у справі №924/564/22, від 04.07.2024 у справі №924/334/22, від 04.09.2024 у справі №922/42/24, від 30.10.2024 у справі №910/9383/23 (щодо застосування статей 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України); від 13.04.2024 у справі №910/9880/23 (щодо застосування статті 1212 ЦК України); від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 (щодо застосування статті 216 ЦК України).

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.2.2. Крім того, касаційне провадження у даній справі відкрито на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, в силу приписів якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

Так, відповідач вважає, що необхідно відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

6.2.3. Також касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скаржник відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пунктів 2, 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"; пункту 1 статті 5, статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини першої статті 57 Конституції України та пункту 1 частини третьої статті 2, частини четвертої статті 11 ГПК України (в контексті того, що пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не відповідає критеріям закону); статті 217, частини першої статті 638 ЦК України, частини третьої статті 180 ГК України.

6.2.4. Підставою касаційного оскарження відповідач визначає і пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

6.2.5. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведених скаржником підстав касаційного оскарження, колегія суддів відзначає, що фактично підставою для звернення до Верховного Суду стали питання:

- щодо правового статусу Ради як сторони провадження у даному спорі;

- щодо наявності / відсутності підстав для визнання оспорюваних Додаткових умов недійсними на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»;

- щодо наявності / відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи наведене, Суд відзначає таке.

6.3. Щодо правового статусу Ради у справі

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).

Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Колегія суддів виходить з того, що підставою реалізації прокуратурою представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка органів, уповноважених здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто нездійснення ним захисту інтересів держави.

Суд звертає увагу, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначила, що оскільки позовну вимогу про визнання недійсним правочину вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем (пункт 38).

Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22). Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що Прокурор у цій справі цілком правильно визначив Раду позивачем за пред`явленим ним до суду позовом, оскільки остання є розпорядником бюджетних коштів та стороною спірних правочинів, юридичною особою, яка може від свого імені придбати майнові права й нести обов`язки та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно із законодавством України. Такий висновок цілком узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2023 у справі № 927/188/22, від 28.08.2024 у справі № 918/694/23, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24.

Відтак у справі, яка розглядається, Рада, якя є стороною оспорюваного правочину та розпорядником бюджетних коштів у спірних правовідносинах, набуває статусу позивача відповідно до вимог абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України.

З огляду викладене Суд відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо неналежного суб`єктного складу відповідачів та помилкового визначення Прокурором у цій справі Ради як позивача.

Суд також відхиляє посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, від 30.07.2020 у справі №670/23/18, від 18.11.2020 у справі №318/1345/17, від 26.01.2022 у справі №917/2041/20, від 26.09.2023 у справі №910/2392/22, від 30.01.2024 у справі №924/564/22, від 04.07.2024 у справі №924/334/22, від 04.09.2024 у справі №922/42/24, від 30.10.2024 у справі №910/9383/23, адже останні визначально різняться суб`єктним складом спірних правовідносин, підставами позову, нормативно-правовим регулюванням правовідносин, що виникли з різних підстав, а також фактичними обставинами та доказами, які досліджувалися судами. А отже, такі справи не є подібними до справи, що переглядається.

6.4. Щодо суті спору

6.4.1. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі» (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення Договору про закупівлю та оспорюваних Додаткових угод до нього).

З аналізу положень Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).

Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» (зараз і надалі - у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

У частині першій статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір постачання електричної енергії споживачу, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України «Про публічні закупівлі».

Предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання недійсними Додаткових угод №3 та №4 до Договору як таких, що суперечать положенням Закону України "Про публічні закупівлі", та стягнення надмірно сплачених за ними коштів у зв`язку підвищенням ціни на товар, з огляду на що колегія суддів відзначає таке.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із системного аналізу наведених норм ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.

За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

Так, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (див. пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

Також Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Отже, у постановах від 21.11.2025 у справі №920/19/24, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

У Суду відсутні підстави для відступу від правових висновків, викладених у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24, де Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від раніше сформованої правової позиції (постанова від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22), що, зокрема, свідчить про єдиний та сталий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права (пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі») під час вирішення подібних спірних правовідносин.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі № 918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі № 917/1010/22).

Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:

(1) відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю;

(2) збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;

(3) коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;

(4) ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10 %;

(5) така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

(6) загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

У розрізі наведеного колегія суддів відзначає, що метою Закону України «Про публічні закупівлі» є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (постанови Верховного Суду: від 10.12.2024 у справі № 924/413/24, від 15.10.2024 у справі № 918/18/24, від 08.10.2024 у справі № 918/728/23).

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

Колегія суддів ураховує, що застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі».

Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

Отже, дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов`язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

6.4.2. Так, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що за результатами проведеної закупівлі Радою з ТОВ «ООЕК» укладено договір про закупівлю електричної енергії, відповідно до якого ціна за 1 кВт*год без ПДВ становить 1,43540 грн, а з ПДВ - 1,72248 грн.

Надалі, зокрема Додатковими угодами № 3 та № 4 до Договору ціну за 1 кВт*год електричної енергії збільшено в кінцевому результаті на 32%, що призвело до значного підвищення ціни, визначеної основним Договором, з одночасним зменшенням обсягів постачання електричної енергії.

Звертаючись з даним позовом до суду, Прокурор стверджував, що оскаржувані Додаткові угоди № 3 та № 4 до Договору про закупівлі укладені з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару перевищила 10 % граничну межу від ціни, визначеної у Договорі.

Заперечуючи проти позовних вимог Прокурора, відповідач вказав, що при укладенні спірної Додаткової угоди №3 сторони керувались пунктом 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який не вимагає від сторін Договору доводити факт коливання ціни на ринку електричної енергії та не обмежує збільшення ціни 10%, у той час як положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не відповідають критеріям якості закону, адже підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов висновку, що Додатковими угодами сторони збільшили ціну за одиницю товару понад 10% від ціни, що була визначена сторонами в основному Договорі за результатами процедури закупівлі, що суперечить вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак такі Додаткові угоди (№3 та №4) до Договору підлягають визнанню недійсними як такі, що не відповідають вимогам пунктів 2, 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

6.4.3. Колегія суддів, оцінюючи доводи касаційної скарги у відповідній частині, відзначає, що укладаючи спірні Додаткові угоди № 3, № 4 та змінюючи ціну на одиницю спірного товару, сторони Договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Натомість, як свідчать обставини даної справи, сторони спірного Договору про закупівлю, укладаючи Додаткові угоди, якими ціну збільшено на 32% від ціни, визначеної у Договорі, не дотримались приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Доводи скаржника щодо пріоритетності застосування до спірних правовідносин лише положень пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» фактично зводяться до власного суб`єктивного тлумачення таких норм права, що вочевидь нічого не має спільного з їх дійним змістом.

Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).

Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).

Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести Державну службу статистики України, на яку Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

Отже, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).

6.4.4. Так, суди попередніх інстанцій, оцінюючи докази, надані відповідачем на обґрунтування правомірності внесення змін до Договору, відзначили, що в матеріалах справи відсутні будь-які листи відповідача до Ради, датовані до 12.02.2020 (дата укладення Додаткових угод № 1, 2) та направлені згідно з пунктом 13.8 Договору, з обґрунтуваннями такої зміни ціни у порівнянні з 21.01.2020 / 12.02.2020 (дати укладення Договору і Додаткових угод № 1, 2), з вказанням обставин неможливості виконання відповідачем договору по запропонованій на процедурі закупівлі ціні та з наведенням причин, через які виконання договору за існуючою ціною є для відповідача вочевидь невигідним, а саме підвищення ціни було непрогнозованим для відповідача станом на час укладення договору.

На підтвердження завчасного повідомлення Ради про необхідність укладення Додаткової угоди № 3 до Договору відповідачем поданий лист цією ж датою 16.09.2020 № 13/03-683, в якому містяться відомості щодо встановлення нового тарифу на послуги з передачі реактивної електричної енергії, втім такий лист не містить обґрунтування яким чином була сформована ціна за договором на рівні 2,10076 грн з ПДВ за 1 кВт*год, з вказанням обставин неможливості виконання відповідачем Договору по запропонованій на процедурі закупівлі ціні та з наведенням причин, через які виконання договору за існуючою ціною є для відповідача вочевидь невигідним.

Щодо необхідності укладення Додаткової угоди № 4 до Договору відповідачем наданий лист від 30.10.2020 № 13/03-818, в якому повідомлено, що у вересні 2020 року відбулося чергове коливання ціни на електричну енергію на ринку електроенергії, що підтверджується експертним висновком від 06.10.2020 № ЧК - 419, що виданий Чернігівською ТПП. В цей же час, судами відзначено, що наведене у висновку експерта порівняння цін (серпень-вересень 2020 року) не корелюється з датою укладення додаткової угоди № 4 - 06.11.2020, датою її регулювання спірних правовідносин - 16.08.2020 та датою укладення договору - 21.01.2020.

За наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження правомірності зміни істотних умов Договору на підставі як пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», так і пункту 7 частини п`ятої статті 41 вказаного Закону.

6.4.5. Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Відтак, оцінюючи наведене вище у своїй сукупності, колегія суддів вважає, що господарські суди дійшли заснованого на правильному застосуванні норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 215 ЦК України висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних Додаткових угод № 3 та № 4 до Договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на 1 кВт*год електричної енергії з перевищенням максимального ліміту у 10%, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам, встановленим законом. Оскільки зазначені Додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, суди також дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів (різницю між ціною, встановленою основним Договором, та фактично сплаченими коштами за ціною, передбаченими Додатковими угодами) на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України (правозастосування яких узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у даній категорії спорів та не спростовано скаржником).

Суд відхиляє як необґрунтовані посилання скаржника на не врахування висновків Верховного Суду від 13.04.2024 у справі №910/9880/23 та від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, адже оскаржувані судові рішення ним не суперечать. Доводи скаржника про їх неврахування зводяться до власного трактування таких висновків, що вочевидь не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідності до приписів статей 236, 310 Господарського процесуального кодексу України.

Інші доводи касаційної скарги Судом не приймаються як такі, шо не впливають на результат розгляду даної справи.

6.5. Отже, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2 та 3 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження.

Оскільки під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстав касаційного оскарження у цій частині, у Суду відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

6.6. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень в оскаржуваній частині - без змін.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 (у оскаржуваних частинах) у справі №916/2631/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Баранець