ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 911/9/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 (у складі колегії суддів: Тарасенко К.В. (головуючого), Сибіги О.М., Кравчука Г.А.)

та ухвалу Господарського суду Київської області від 09.10.2025 про забезпечення позову (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації

до ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Димерське лісове господарство"

про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та скасування рішень про їх державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст та підстави позовних вимог. Короткий виклад обставин, що передували ухваленню оскаржуваних судових рішень

1.1. 02.01.2024 заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Позивач, Київська ОДА) до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАСК Девелопмент" (далі -ТОВ "НАСК Девелопмент"), у якому просить суд:

- усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 1) №62764817 від 06.01.2022 із скасуванням державної реєстрації права "НАСК Девелопмент" на земельну ділянку площею 1,68 га з кадастровим номером :21:039:0001, 2) №62765244 від 06.01.2022 із скасуванням державної реєстрації права ТОВ "НАСК Девелопмент" на земельну ділянку площею 1,2043га з кадастровим номером :21:039:0061; 3) №62765027 від 06.01.2022 із скасуванням державної реєстрації права ТОВ "НАСК Девелопмент" на земельну ділянку площею 1,8991га з кадастровим номером :21:039:0060, 4) №62765457 від 06.01.2022 із скасуванням державної реєстрації права ТОВ "НАСК Девелопмент" на земельну ділянку площею 3,36га з кадастровим номером :21:039:0015;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави в особі Позивача від ТОВ "НАСК Девелопмент" земельних ділянок з кадастровими номерами: :21:039:0001 площею 1,68га; :21:039:0061 площею 1,2043га, :21:039:0060 площею 1,8991га, :21:039:0015 площею 3,36га (далі - спірні земельні ділянки).

1.2. В обґрунтування заявлених вимог Прокурор посилається на порушення при відведенні спірних земельних ділянок вимог статей 20, 22, 56, 35, 37, 84, 116, 118, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, статей 42, 57 Лісового кодексу України, статей 3, 21, 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та доводить суду незаконність вибуття з власності держави спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення, що утворилися в результаті об`єднання інших 70 земельних ділянок, переданих у приватну власність фізичним особам та згодом відчужених ними, а у подальшому об`єднаних, внаслідок чого утворились 4 земельних ділянки, що також неодноразово відчужувалися.

Зокрема, ОСОБА_1 (далі - Скаржник, ОСОБА_1 ) передав спірні земельні ділянки до статутного капіталу ТОВ "НАСК Девелопмент". За доводами Прокурора, спірні земельні ділянки, що вкриті лісовою рослинністю, до незаконного вибуття перебували у користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - ДП "Ліси України) в особі філії "Димерське лісове господарство" та без зміни їх цільового призначення, розроблення проекту, за відсутності у Вишгородської районної державної адміністрації відповідних повноважень, передані в оренду ПП "Маяк", яке у подальшому передало їх фізичним особам у власність.

В такий спосіб Прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні спеціалізованого лісогосподарського підприємства ДП "Димерське лісове господарство" та у відповідності до вимог статей 116, 141, 142, 149 Земельного кодексу України з державної власності та постійного користування не вибували.

1.3. Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.09.2025 відповідача у справі (ТОВ "НАСК Девелопмент") замінено на належного - ОСОБА_1 .

1.4. 08.10.2025 Прокурор звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :21:039:0001, :21:039:0061, :21:039:0060, :21:039:0015, які належать ОСОБА_1 .

1.5. Обґрунтовуючи вказану заяву, Прокурор зазначив про високу ймовірність відчуження, реєстрації, поділу, об`єднання, зміни конфігурації спірних земельних ділянок, що в подальшому може призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав та інтересів Київської ОДА.

Зокрема Прокурор зазначив, що вже навіть упродовж судового розгляду цієї справи № 911/9/24 змінився власник спірного майна, зокрема, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.07.2024 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Наведене, на думку Прокурора, свідчить про реальну можливість/загрозу подальшого відчуження спірних земельних ділянок на користь інших фізичних чи юридичних осіб.

2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.10.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, заяву Прокурора задоволено та вжито заходи забезпечення позову у справі № 911/9/24 шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :21:039:0001, :21:039:0061, :21:039:0060, :21:039:0015, які належать ОСОБА_1 .

2.2. При цьому суди врахували заявлені позовні вимоги та обґрунтованість ризиків потенційного утруднення виконання рішення суду та виходили з того, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на спірні земельні ділянки є співмірним та прямо стосується предмета позову, оскільки існує ризик відчуження зазначеного майна на користь третіх осіб, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав Позивача у випадку задоволення позову Прокурора та призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.

2.3. ОСОБА_1 з такими судовими рішеннями не погодився та скористався правом їх касаційного оскарження.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 15.01.2026 на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

3.2. У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить Суд скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 09.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 і передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування правового висновку щодо неможливості вжиття заходів забезпечення у справі, яка підлягає закриттю з підстав порушення правил підсудності.

3.3. Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 визначив, зокрема, обрання Прокурором неефективного способу захисту інтересів держави (пред`явлення негаторного позову замість віндикаційного) як підставу відмови у позові, порушення судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень принципу змагальності сторін (надання Прокурору переваги у реалізації процесуальних прав).

3.4. Інші учасники справи не скористалися правом надати Суду відзив на касаційну скаргу.

4. Позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому таких прав та інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.

4.3. Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

4.4. Відповідно до статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

4.5. При цьому вжиття заходів забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

4.6. По своїй природі забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та численних постановах Верховного Суду, зокрема від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 14.08.2023 у справі № 904/1329/23, від 11.07.2023 у справі № 917/322/23, від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22, від 01.08.2024 у справі № 904/3000/23.

4.7. Пунктом 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти. Згідно з частинами третьою, четвертою цієї ж статті суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

4.8. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним із позовною вимогою, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі № 753/22860/17, у постанові Верховного Суду від 19.07.2024 у справі № 917/1862/21.

4.9. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

4.10. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 у справі № 922/599/19, від 01.07.2024 у справі № 916/795/24.

4.11. Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

4.12. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

4.13. Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

4.14. Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

4.15. Частинами першою та другою статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

4.16. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, зокрема і для попередження потенційних труднощів при подальшому виконанні такого рішення.

4.17. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя. Судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

4.18. Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову, та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам норм національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

4.19. З огляду на викладене господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення.

4.20. Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

4.21. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного суду від 19.07.2024 у справі № 917/1862/21.

4.22. Також Суд бере до уваги, що можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися власним майном є беззаперечною, а тому таке розпорядження в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За вказаних умов вимога про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та правильно застосована судами попередніх інстанцій у цій справі № 911/9/24.

4.23. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 виснувала, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими на період вирішення спору по суті, з метою зупинення можливого вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

4.24. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати за невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21, від 06.10.2022 у справі № 905/446/22.

4.25. Предметом позову у цій справі № 911/9/24 є вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію та про усунення перешкод у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення їх на користь держави.

4.26. Оскільки виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи перебуватимуть спірні земельні ділянки у власності/володінні ОСОБА_1 , Прокурор і доводив суду, що застосування заявленого ним заходу забезпечення позову безпосередньо пов`язане з предметом позову. Тобто арешт накладено саме на ті земельні ділянки, які є предметом спору у справі.

4.27. Судом при розгляді заяви Прокурора враховано, серед іншого, адекватність та співмірність такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на спірні земельні ділянки та враховано, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

4.28. З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити Прокурор, відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог. Зокрема суди належно оцінили таку вагому обставину для вжиття заходів забезпечення позову, як неодноразова зміна власників спірних земельних ділянок, надані прокурором докази їх об`єднання задля зміни конфігурацій тощо.

4.29. Водночас Верховний Суд наголошує, що вжитий захід забезпечення не позбавляє власника земельних ділянок права володіння і користування ними відповідно до цільового призначення, а лише встановлює тимчасову заборону на розпорядження вказаними ділянками задля унеможливлення їх відчуження на користь інших осіб.

4.30. З наведеного вбачається правомірність висновків судів про надання Прокурором доказів з відповідним обґрунтуванням щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, позаяк суди взяли до уваги предмет позову у справі та врахували ймовірність вчинення, зокрема ОСОБА_1 , дій, які матимуть наслідком унеможливлення виконання рішення суду чи неможливість захисту порушеного права Держави у випадку задоволення позовних вимог.

4.31. Саме сукупність наведених обставин (зокрема таких, що можуть вказувати на вчинення дій, які в будь-який момент можуть спричинити неможливість захисту порушеного права в одному провадженні) враховано судами при ухваленні оскаржуваних ОСОБА_1 судових рішень. Також судами обґрунтовано вказано на доведеність ймовірності ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав Держави, за захистом яких Прокурор звернувся до суду в межах цієї справи, у разі задоволення позову.

4.32. За таких обставин Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанції правильно застосовано норми статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, а мотиви ухвали від 09.10.2025 та постанови від 16.12.2025 відповідають наведеним вище усталеним висновкам Верховного Суду.

4.33. Колегія суддів також зазначає, що жодної неузгодженості із загальними висновками Верховного Суду щодо питань застосування норм процесуального права, які ОСОБА_1 цитує у поданій касаційній скарзі, в даному випадку також немає, оскільки суди врахували вимоги розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, доведеність обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, що у касаційній скарзі не спростовано, а тому відсутні підстави для її задоволення.

4.34. Верховний Суд звертає увагу, що предметом касаційного розгляду є виключно законність та обґрунтованість вжитого заходу забезпечення позову у справі. При цьому позовні вимоги по суті не розглядаються, питання ефективності та належності обраного Прокурором способу захисту не вирішується, підсудність справи не визначається.

4.35. Крім того, ухвала суду про забезпечення позову не може бути оскаржена з підстав порушення судами правил юрисдикції окремо від рішення суду у цій справі, ухваленого за результатами розгляду справи по суті. Про це зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.01.2025 у справі № 903/497/24 та додатково наголосила, що Господарський процесуальний кодекс України не передбачає можливості оскаржити ухвалу про забезпечення позову з підстав порушення правил юрисдикції.

4.36. За таких обставин клопотання Скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення означеного ним питання ніби то неможливості вжиття заходів забезпечення у справі, яка підлягає закриттю з підстав порушення правил підсудності, а також порушене у касаційній скарзі питання ефективності обраного Прокурором способу захисту інтересів держави є передчасними та у цьому касаційному провадженні не розглядаються.

4.37. В такий спосіб Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та для зміни чи скасування оскаржуваних ним судових рішень.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

5.2. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

5.4. За змістом частин першої та другої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.5. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані ухвалу та постанову в межах наведених у касаційній скарзі доводів, дійшов висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки Суд не змінює та не ухвалює нового рішення у справі, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 та ухвалу Господарського суду Київської області від 09.10.2025 про забезпечення позову у справі № 911/9/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко