ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

06.02.2026 м.Дніпро Справа № 904/1926/23 (904/3629/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Дарміна М.О.,

розглянувши заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про вжиття заходів забезпечення позову

у справі № 904/1926/23 (904/3629/25)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", м. Київ

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж", м. Дніпро

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж", смт Нові Білярі(3) Одеського району Одеської області

Третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Кам`янське-Естейт", м. Кам`янське Дніпропетровської області

Третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Дворічанське-Агро", с. Колодязне Куп`янського району Харківської області

Третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Foundation investment s.r.o (Чеська республіка, Корунни 588/4, Виногради, 120 00 Прага 2)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 розпорядник майна ТОВ "Боріваж" арбітражний керуючий Шевченко В.Є., м. Дніпро

про визнання недійсним договору доручення та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів

в межах справи №904/1926/23

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кам`янське-Естейт", м.Кам`янське Дніпропетровської області

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж", м. Дніпро

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 у справі №904/1926/23(904/3629/25) позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним Договір доручення №Д/Т -20/52 від 16.09.2020 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю БОРІВАЖ м. Дніпро та Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ Одеська обл., Одеський р-н, селище міського типу Нові Біляри(з).

Застосовано наслідки недійсності Договору доручення №Д/Т-20/52 від 16.09.2020 року, шляхом стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ Одеська обл., Одеський р-н, селище міського типу Нові Біляри(з) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю БОРІВАЖ м. Дніпро грошову суму у розмірі 15 162 442,08 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю БОРІВАЖ м. Дніпро на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" м. Київ судовий збір в розмірі 115 232, 36 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ Одеська обл., Одеський р-н, селище міського типу Нові Біляри(з) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" м. Київ судовий збір в розмірі 115 232, 36 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж", в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Дармін М.О., Чередко А.Є.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 12.01.2026 здійснено запит матеріалів справи із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

16.01.2026 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2026 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу залишено без руху через подання до апеляційної скарги недостовірних відомостей стосовно керівника Товариства. Апелянту наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (5 днів з моменту отримання ухвали суду), зокрема для підтвердження наявності волевиявлення Товариства на подачу скарги.

Ухвалою суду від 29.01.2026 відкрито апеляційне провадження у справі; скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні на 18.06.2025 на 12:00 годину; сторонам встановлений строк для подачі відзиву, заяв, клопотань.

03.02.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від АТ КБ «Приватбанк» надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить:

- заяву про вжиття заходів забезпечення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, ; місцезнаходження:, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) про визнання правочину боржника недійсними та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом стягнення коштів задовольнити;

- накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Термінал Боріваж» (, Україна, 67550, Одеська обл., Одеський р-н, селище Нові Білярі, вул. Морська, будинок, lА), що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, у межах суми 15 162 442,08 грн (п`ятнадцять мільйонів сто шістдесят дві тисячі чотириста сорок дві гривні 08 коп).

- визначити, що Стягувачем за ухвалою про вжиття заходів щодо забезпечення позову є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (Код ; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д);

- визначити, що Боржником за ухвалою про вжиття заходів щодо забезпечення позову є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ» (, Україна, 67550, Одеська обл., Одеський р-н, селище Нові Білярі, вул. Морська, будинок, lА).

Обґрунтовуючи заяву, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що в цій справі існує спір щодо необхідності сплати Відповідачем-2 значної суми Відповідачу-1 в розмірі 15 162 442,08 грн, а наявність пов`язаності ТОВ «Боріваж» та ТОВ «Термінал Боріваж», та того, що оскаржуваний правочин було укладено саме з метою виведення коштів Боржника на підконтрольну особу, з метою унеможливлення погашення вимог кредиторів, дозволяє зробити висновок про доведеність обставин, які є достатніми та необхідними для стверджувального висновку щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову.

Більш того, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що в проваджені Господарського суду м. Києва перебуває справа №910/11034/24 (910/14853/25) за позовом розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Дробота Дениса Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік", Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж" в якому просить суд визнати недійсним договір оренди нерухомого та рухомого майна №112 від 01.08.2024, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротермінал Логістік" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж". Таким чином, у випадку задоволення даного позову ТОВ «Термінал Боріваж» втратить основний актив за рахунок якого здійснює свою діяльність, а саме морський перевантажувально-складський комплекс зернових вантажів з причалом, внаслідок чого для ТОВ «Термінал Боріваж» настануть негативні фінансові наслідки, що вказує на те, що існує реальна небезпека невиконання рішення у справі №904/1926/23 (904/3629/25).

Щодо зустрічного забезпечення, зауважує, що заходи забезпечення позову, про які просить Банк, не передбачають жодних реальних обмежень для господарської діяльності Відповідача-2. Такі заходи забезпечення не передбачають жодних збитків для Відповідача-2. Тому, належним є висновок про відсутність необхідності проведення зустрічного забезпечення у даній справі.

Апеляційний господарський суд, дослідивши аргументи, наведені у заяві, та оцінивши долучені до неї докази, вважає, що заява не підлягає задоволенню, а у вжитті заходів забезпечення позову слід відмовити.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) 119961 ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Іншими словами ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ГПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; пункт 3 частини першої статті 137 виключено на підставі Закону № 460-IX від 15.01.2020; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; пункт 7 частини першої статті 137 виключено на підставі Закону № 460-IX від 15.01.2020; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011).

Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 зазначила, що під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, накладення арешту в межах ціни позову на грошові кошти відповідача, що належать або підлягають передачі або сплаті цьому товариству і знаходяться у нього чи в інших осіб, є одним з визначених законом способів забезпечення позову.

Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, на підставі поданих заявником доказів, має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №916/2364/20).

Предметом позову у даній справі є, зокрема, вимога майнового характеру про стягнення з Відповідача-2 грошових коштів у розмірі 15 162 442,08 грн.

Оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі за позовом Позивача про стягнення 15 162 442,08, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме Відповідач-2 необхідну суму грошових коштів, тому колегія суддів вважає, що застосування заходу забезпечення позову, безпосередньо пов`язане із предметом позову.

Як вже зазначалося вище, обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що:

- в цій справі існує спір щодо необхідності сплати Відповідачем-2 значної суми Відповідачу-1 в розмірі 15 162 442,08 грн, а наявність пов`язаності ТОВ «Боріваж» та ТОВ «Термінал Боріваж», та того, що оскаржуваний правочин було укладено саме з метою виведення коштів Боржника на підконтрольну особу, з метою унеможливлення погашення вимог кредиторів, дозволяє зробити висновок про доведеність обставин, які є достатніми та необхідними для стверджувального висновку щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову;

- посилається на постанову Верховного Суду складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, у якій звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 917/805/23, від 11.10.2023 у справі № 916/409/21, від 15.09.2023 у справі № 916/2359/23, від 08.08.2023 у справі № 922/1344/23, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 22.04.2024 у справі № 922/3929/23, від 18.12.2024 № 916/2631/24, від 07.01.2025 № 910/1/21, що на думку господарського суду свідчить про усталеність судової практики з цього питання.

Отже, Позивач у заяві про забезпечення позову посилається виключно на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача; вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Таким чином, Позивач просить застосувати заходи забезпечення позову, обґрунтування яких засноване виключно на припущеннях щодо імовірного утруднення виконання рішення суду, не наводячи посилання на будь-які докази, які підтверджують наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, що суперечить ст.ст. 13, 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.ст. 74, 77, 86, 136, 137, 236 ГПК України.

Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (на яку, до речі, посилається АТ КБ «ПриватБанк» ):

«....як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами».

Отже, зазначена правова позиція Великої Палати Верховного Суду не підтверджує, а навпаки спростовує доводи заявника, оскільки покладає на суд обов`язок встановити реальний, а не декларативний ризик, а також дійсну мету подання заяви про забезпечення позову.

У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» не навів жодних доказів існування ризику, який би, у разі невжиття заходів забезпечення позову, унеможливлював або істотно ускладнював виконання можливого рішення суду апеляційної інстанції чи ефективний захист його прав. Натомість, обраний захід забезпечення є тотожним за змістом та обсягом результату, досягнення якого можливе виключно шляхом виконання рішення суду першої інстанції.

Зазначені твердження АТ КБ «ПриватБанк» є оціночними припущеннями, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Сам по собі факт існування спору або пов`язаності юридичних осіб не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, що прямо випливає з правових висновків Верховного Суду, відповідно до яких достатньо обґрунтованим є лише підтверджене доказами існування фактичних обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідного заходу забезпечення.

Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Правові позиції щодо використання механізму забезпечення позову вкладні у постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20.

Пунктом 8.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 визначено, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Отже, за наведеними правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, що стосуються використання механізму забезпечення позову, при вирішенні питання вжиття заходів забезпечення позову ключове значення приділяється встановленню обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та підтвердження таких обставин належними й допустимими доказами.

В свою чергу, заявником не наведено суду дійсних обставин, що ускладнювали б можливість виконання рішення суду у даній справі, з якими пов`язується необхідність застосування відповідних заходів забезпечення.

Суду не представлено доказів, які б підтверджували, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал Боріваж» вчиняє дії, що можуть призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Колегія суддів при вирішенні клопотання Позивача приймає до уваги також практику застосування Верховним Судом інституту вжиття заходів до забезпечення позову, яка склалася вже після прийняття постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.

1. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2025 року у справі №922/488/22 зазначено, що положеннями, якими врегульовано питання вжиття заходів забезпечення позову, передбачено, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що самі лише твердження прокурора про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

2. У постанові Верховного Суду від 19.02.2025 у справі 904/3756/24 вказано, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Суд констатує, що у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднене виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог; відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулась з такою заявою, позовними вимогами.

Для вжиття судом заходів забезпечення позову повинно бути підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 917/453/23, від 26.09.2023 у справі № 911/1518/22, від 18.10.2023 у справі № 922/1864/23, від 11.01.2024 у справі № 916/3599/23).

3. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 червня 2025 року у справі №918/73/25 Верховний Суд погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, перевіяючи доводи касаційної скарги стосовно того, що для вжиття заходів забезпечення позову важливим є момент об`єктивного існування ризиків, які зокрема визначені, зокрема у частині другій статті 136 ГПК України та необхідності їх підтвердження відповідними доказами зазначає таке.

У цій справі відсутні будь-які докази про те, що з моменту пред`явлення позову (29.01.2025) до звернення ТОВ «Трейд Лайн Груп» з апеляційною (10.02.2025) та касаційною (21.04.2025) скаргами у цій справі № 918/73/25 ФОП Коноваловим О.С. вживалися чи вживаються будь-які дії щодо відчуження спірного майна, його зміни, спричинення йому будь-якої шкоди чи існування інших обставин, зазначених у заяві про забезпечення позову, та з якими позивач пов`язує необхідність її задоволення.

4. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо).

5. У постанові від 04 червня 2025 року у справі № 904/3765/24 Верховний Суд зазначив, що сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази, та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

6. У постанові від 28 травня 2025 року у справі № 910/15693/24 Верховний Суд, надаючи оцінку обставинам та правовим підставам вжиття заходів забезпечення позову, при ухваленні оскаржуваної постанови, зазначив, що господарські суди допустили порушення норм статей 74, 86, 136, 137 ГПК України та застосували забезпечення позову на припущеннях щодо імовірного утруднення виконання рішення суду, не навівши у своїх висновках докази, які підтверджували наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову

7. У постанові від 30 травня 2025 року у справі № 916/3227/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що з урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, для забезпечення позову необхідною є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

При цьому в ухвалі про вжиття заходів забезпечення позову має бути мотивований висновок про те, як невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

8. У постановах від 04 червня 2025 року у справі № 904/3765/24, від 28 травня 2025 року у справі № 910/15693/24, від 26 лютого 2025 року у справі № 925/643/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Отже, усталена судова практика свідчить про те, що суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Натомість, у заяві про вжиття заходів забезпечення позову Позивач посилається лише на потенційну можливість ухилення Відповідача-2 від виконання судового рішення, при цьому доводячи наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову; не встановив вчинення Відповідачем-2 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після подання позову до суду (04.07.2025), з моменту звернення ТОВ "Термінал "Боріваж" з апеляційною скаргою (31.12.2025); не навів відповідного обґрунтування з посиланням на відповідні докази, що не може бути достатньою підставою для задоволення відповідної заяви та постановлення ухвали про застосування заходів забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову АТ КБ «ПриватБанк» зазначає:

«Таким чином, заходи забезпечення позову, про які просить Банк, не передбачають жодних реальних обмежень для господарської діяльності Відповідача-2. Такі заходи забезпечення не передбачають жодних збитків для Відповідача-2. Тому, належним є висновок про відсутність необхідності проведення зустрічного забезпечення у даній справі».

Із наведеним твердженням колегія суддів не погоджується, оскільки накладення арешту на грошові кошти суб`єкта господарювання за своєю правовою природою є реальним та безпосереднім обмеженням майнових прав, через те, що позбавляє відповідача можливості вільно розпоряджатися коштами, які використовуються у поточній господарській діяльності. Отже, такі заходи об`єктивно створюють ризик заподіяння збитків, незалежно від суб`єктивної оцінки заявника.

Твердження Банку про відсутність будь-яких негативних наслідків ґрунтується виключно на припущеннях та загальних фінансових показниках і не враховує фактичну структуру грошових потоків, наявність поточних зобов`язань та специфіку господарської діяльності ТОВ «Термінал «Боріваж». Сам по собі розмір доходів або активів не спростовує того, що арешт коштів у значному розмірі може призвести до реальних майнових втрат.

У заяві про забезпечення позову АТ КБ «ПриватБанк» зазначає:

«...накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Термінал Боріваж» в розмірі 15 162 442,08 не матиме негативного наслідку для господарської діяльності Відповідача-2, оскільки відповідно до даних Опендатабот за результатами 3-х кварталів 2025 року ТОВ «Термінал Боріваж» має дохід 558 399 000,00 грн, чистий прибуток 200 704 000,00 грн, активи 1 667 275 000,00 грн.».

Зазначені доводи є внутрішньо суперечливими та свідчать про відсутність об`єктивної необхідності у забезпеченні позову. Фінансова стабільність товариства, на яку посилається сам заявник, виключає ризик невиконання можливого рішення суду, а отже, усуває одну з ключових умов застосування заходів забезпечення позову, прямо визначену у практиці Великої Палати Верховного Суду.

При цьому варто акцентувати увагу на тому, що на стадії прийняття рішення про забезпечення позову судом не досліджується обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом встановлення судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 02.09.2019 у справі № 917/137/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 21.01.2021 у справі №924/881/16 (924/811/20), від 17.09.2021 у справі № 910/3547/21).

В свою чергу, при вирішення питання про забезпечення позову на стадії апеляційного перегляду рішення, суд також не вдається до оцінки правомірності ухваленого рішення по суті спору.

Звідси, апеляційний суд доходить висновку, що заявником не наведено обґрунтованих доводів щодо необхідності вжиття відповідного заходу, з урахуванням критеріїв розумності та адекватності запропонованого заходу забезпечення, його співмірності із предметом позову та співвідношення із можливими негативними наслідками для інших учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини свідчать про відсутність правових та фактичних підстав для застосування заходів забезпечення позову у даній справі, про які просить Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні поданої ним заяви.

Як передбачено ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

У відповідності до ст. 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 129, 136-140, 233-235, 269, 281 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» № б/н від 03.02.2026 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 904/1926/23 (904/3629/25).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку і строки, визначені ст.ст.288-289 ГПК України.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя А.Є. Чередко