ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3945/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 14; ) в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний) (65481, Одеська обл., м. Південне, вул. Берегова, буд. 11; код ЄДРПОУ ВП 38728549)

до відповідача - Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (65481, Одеська обл., м. Південне, вул. Заводська, буд. 3; )

про стягнення 23 233,27 грн;

представники сторін:

від позивача - Мельничук Д. В.,

від відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про стягнення 342 726,83 грн, з яких: 319 493,56 грн основного боргу; 20 894,01 грн пені; 2 022,00 грн 3% річних; 317,26 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором про встановлення земельного сервітуту № 133-31/8 від 16.07.2012.

Ухвалою від 01.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/3945/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.11.2025, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

17.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 196-200), згідно якого відповідач просить зменшити на 90% розмір нарахованих штрафних санкцій, 3% річних і інфляційних втрат, виходячи із загальних засад цивільного і господарського законодавства, принципів справедливості і критеріїв такого відшкодування.

22.10.2025 надійшла відповідь на відзив (а.с. 203-207), у якій позивач зазначає про відсутність, на його думку, виняткових обставин для зменшення розміру штрафних санкцій. Водночас позивач звертає увагу, що можливість зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат законом не передбачена.

Протокольною ухвалою від 03.11.2025 відкладено підготовче судове засідання на 17.11.2025.

Протокольною ухвалою від 17.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.12.2025.

25.11.2025 представник позивача подав до суду письмові пояснення по справі, де повідомив про те, що 19.11.2025, тобто, після закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті, відповідач здійснив оплату рахунків від 30.04.2025 № 74 на суму 79 873,39 грн, 31.05.2025 № 91 на суму 79 873,39 грн, від 30.06.2025 № 106 на суму 79 873,39 грн та від 31.07.2025 № 124 на суму 79 873,39 грн. Зазначив, що загальна сума сплачених коштів за вказаними рахунками становить 319 493,56 грн, що відповідає розміру заявленої до стягнення основної заборгованості у межах даної справи.

Судове засідання, призначене на 17.12.2025, не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.

Ухвалою від 18.12.2025 суд повідомив сторін про призначення судового засідання на 19.01.2026.

У судовому засіданні, яке відбулось 19.01.2025, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

19.01.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та в порядку ст. 219 ГПК України відклав його проголошення на 28.01.2026 о 09:50, про що відповідач був повідомлений в порядку ст. 120 ГПК України.

Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив, в той час як про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Ухвалою від 28.01.2026 провадження у справі закрито в частині стягнення з відповідача 319 493,56 грн основного боргу.

28.01.2026 на стадію оголошення судового рішення представники сторін не з`явилися, з огляду на що суд вважав за можливе ухвалити рішення без їх участі.

28.01.2026 судом було складено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

16.07.2012 між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (землекористувач) та Акціонерним товариством «Одеський припортовий завод» (сервітуарій) укладено Договір про встановлення земельного сервітуту № 133-31/8 (надалі - Договір).

Додатковою угодою від 13.06.2013 № 1 Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» змінено на державне підприємство «Адміністрація морського порту Південний», в особі Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту «Южний»).

В подальшому, додатковою угодою від 04.07.2019 № 9 назву Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту «Южний») по тексту Договору в усіх відмінках замінено на назву - Південна філія державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) та, відповідно, назву ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрація МП «Южний») замінено на ПФ ДП «АМПУ» (адміністрація МП Південний).

Відповідно до п. 1.1. Договору, землекористувач земельної ділянки (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ 205853, від 10.06.2009, виданий на підставі рішень Южненської міської ради від 24.04.2009 № 1122-V та від 29.05.2002 № 34-ХХІV, кадастровий № :02:002:005) встановлює платний строковий земельний сервітут на земельну ділянку загальною площею 55 820 кв.м, згідно з планом меж земельного сервітуту (Додаток № 2 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною).

Згідно з п. 2.1. Договору строковий земельний сервітут встановлюється на 49 років, а саме до 31 грудня 2061 року.

Пунктом 3.1. Договору (зі змінами, внесеними додатковою угодою від 07.02.2025 № 14) визначено, що за право земельного сервітуту, встановленого згідно з цим Договором, Сервітуарій щомісячно сплачує Землекористувачу плату в розмірі 79 873,39 грн, у тому числі ПДВ, відповідно до Додатку № 1 - «Розрахунок плати АТ «ОПЗ» за право земельного сервітуту на земельну ділянку», який є невід`ємною частиною цього Договору.

Поряд з цим, п. 5 додаткової угоди від 07.02.2025 № 14 до Договору сторони домовились, що згідно з ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, умови цієї Угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладання, тобто з 01.01.2025.

Як свідчать матеріали справи, позивач у період з квітня по липень 2025 року виставив відповідачу наступні рахунки на оплату послуг зі встановлення земельного сервітуту:

- від 30.04.2025 № 74 на суму 79 873,39 грн (отримано відповідачем 05.05.2025);

- від 31.05.2025 № 91 на суму 79 873,39 грн (отримано відповідачем 05.06.2025);

- від 30.06.2025 № 106 на суму 79 873,39 грн (отримано відповідачем 03.07.2025);

- від 31.07.2025 № 124 на суму 79 873,39 грн (отримано відповідачем 04.08.2025).

Відповідно до п. 3.2. Договору плата за право земельного сервітуту перераховується Сервітуарієм на розрахунковий рахунок Землекористувача відповідно до рахунків Землекористувача не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Пунктом 6.2. Договору регламентовано, що у разі несвоєчасного внесення плати за земельний сервітут, сервітуарій, в інтересах якого його встановлено, сплачує пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Втім, як зазначає позивач, відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного внесення плати за встановлення земельного сервітуту.

При цьому суд встановив, що після відкриття провадження у справі відповідач оплатив вищевказані рахунки. Оплату було здійснено 19.11.2025, що підтверджується наявною у матеріалах справи карткою взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем за період з 01.04.2025 по 30.11.2025.

Враховуючи відсутність предмета спору в частині вимог про стягнення з відповідача 319 493,56 грн основного боргу, суд ухвалою від 28.01.2026 закрив провадження у справі у відповідній частині.

Так, на розгляді суду залишились вимоги про стягнення з відповідача 20 894,01 грн пені, 2 022,00 грн 3% річних та 317,26 грн інфляційних втрат, які нараховано позивачем у зв`язку з простроченням виконання з боку відповідача грошових зобов`язань за Договором.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Суд встановив, що на підставі Договору про встановлення земельного сервітуту № 133-31/8 від 16.07.2012 між позивачем, як землекористувачем, та відповідачем, як сервітуарієм, виникли правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту.

Умовами Договору визначено, що сервітут є відплатним та за його встановлення відповідач зобов`язався не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за звітним, перераховувати на користь позивача плату, розмір якої у спірному періоді (квітень-липень 2025 року) становив 79 873,39 грн на місяць.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо своєчасного внесення плати за встановлення земельного сервітуту згідно виставлених позивачем рахунків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Визначені частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Перевіривши запропоновані позивачем розрахунки 2 022,00 грн 3% річних та 317,26 грн інфляційних втрат, суд встановив їх правильність та обґрунтованість, у зв`язку з чим позовні вимоги у відповідних частинах підлягають задоволенню.

Доводи відповідача щодо можливості зменшення розміру вказаних сум судом відхиляються, оскільки ставка процентів річних передбачена законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України) та не є завищеною. Інфляційна складова боргу також не підлягає зменшенню, так як інфляційні нарахування не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Щодо вимоги про стягнення 20 894,01 грн пені суд зазначає наступне.

В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

В статті 549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2. Договору визначено, що у разі несвоєчасного внесення плати за земельний сервітут, сервітуарій, в інтересах якого його встановлено, сплачує пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Перевіривши запропонований позивачем розрахунок 20 894,01 грн пені, суд вважає його правильним та обґрунтованим, а тому вимоги позивача в цій частині є цілком правомірними.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 20 894,01 грн пені, суд водночас вбачає наявність підстав для зменшення її розміру на 50%, тобто до 10 447,01 грн, з огляду на наступне.

Приписами частини третьої статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі № 467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі № 752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/12429/16.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач покликається на такі обставини:

- АТ «Одеський припортовий завод» є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, що встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави»;

- АТ «Одеський припортовий завод» є суб`єктом господарської діяльності, у власності (користуванні) якого перебувають пожежо- та вибухонебезпечні об`єкти і на нього поширюється дія Закону України «Про об`єкти підвищеної небезпеки»;

- Закон України «Про об`єкти підвищеної небезпеки» покладає на АТ «Одеський припортовий завод» як на суб`єкта господарської діяльності, у власності (користуванні) якого є об`єкти підвищеної небезпеки, вживати заходів, направлених на запобігання аваріям, обмеження і ліквідацію їх наслідків та захист людей і довкілля від їх впливу; забезпечувати експлуатацію об`єктів з додержанням мінімально можливого ризику;

- наказом Командування військово-морських сил Збройних сил України та Одеської обласної військової адміністрації від 19.07.2025 № 113/18 «Про деякі питання безпеки в умовах правового режиму воєнного стану» АТ «Одеський припортовий завод» заборонено перевалку, зберігання, обробку, транспортування, накопичення вибухонебезпечних вантажів (технічного аміаку, аміачних селітри та добрив, аміачної води та інших аміаковмісних речовин);

- основним завданням відповідача є виробництво аміаку, карбаміду та іншої хімічної продукції;

- АТ «Одеський припортовий завод», незважаючи на остаточне зупинення виробництва аміаку та карбаміду, намагалося перепрофілювати свою діяльність і долучитися до «зернової угоди» щодо перевалки зернових культур на морські судна, однак, остання ворожа атака на територію заводу (кримінальне провадження за вказаним фактом внесено до ЄРДР 24.06.2025 за № 0000370) призвела до масштабних пошкоджень зернових сховищ та ліній завантаження на морські судна, у зв`язку з чим, на сьогодні не має можливості виконувати і цей вид діяльності. Усі ці обставини призвели до повного блокування роботи товариства і тяжкого фінансового стану, а також, неможливості здійснювати розрахунки за своїми зобов`язаннями, у тому числі із заборгованості з виплати заробітної плати та погашення заборгованості кредиторам;

- стягнення надмірних штрафних санкцій призведе до зниження привабливості АТ «Одеський припортовий завод» як об`єкта приватизації і в подальшому може призвести до ускладнення процедури виходу із кризової ситуації.

Так, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, беручи до уваги відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, з огляду на те, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, зважаючи на ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання, а саме повну сплату основної заборгованості після відкриття провадження у справі, а також з урахуванням доводів відповідача, викладених у відзиві, суд, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати пені з 20 894,01 грн до 10 447,01 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

За ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 10 447,01 грн пені, 2 022,00 грн 3% річних та 317,26 грн інфляційних втрат.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд врахував, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постановах від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19 Верховним Судом наведено правовий висновок, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Відтак, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн.

Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (65481, Одеська обл., м. Південне, вул. Заводська, буд. 3; ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 14; ) в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Південний) (65481, Одеська обл., м. Південне, вул. Берегова, буд. 11; код ЄДРПОУ ВП 38728549) 10 447,01 грн пені, 2 022,00 грн 3% річних, 317,26 грн інфляційних втрат, 3 028,00 грн витрат зі сплати судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 28 січня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 06 лютого 2026 р.

Суддя Р.В. Волков