СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків Справа № 913/569/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Лакіза В.В., суддя Россолов В.В.,

без виклику представників сторін

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (вх. №2370 Л/2),

на рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 (повне рішення складено 20.10.2025) у справі № 913/569/24 (суддя Зюбанова Н.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ

до відповідача Відділу культури виконавчого комітету Біловодської селищної ради Луганської області, смт Біловодськ Біловодського району Луганської області

про стягнення 20162,02грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Відділу культури виконавчого комітету Біловодської селищної ради Луганської області про стягнення 12696,91грн основного боргу за договором постачання природного газу, 2682,01грн пені, 970,69грн 3% річних та 3812,41грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання природного газу №11-1102/21-БО-Т від 10.11.2021 з оплати вартості поставленого природного газу у лютому 2022 року.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі №913/569/24 позов ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" задоволено частково.

Стягнуто з Відділу культури виконавчого комітету Біловодської селищної ради Луганської області на користь ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" 11869,21грн боргу, 907,40грн 3% річних, 3563,44грн інфляційних нарахувань, 2507,16грн пені та 2264,43грн судового збору.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачу природний газ у лютому 2022 року на суму 12696,91грн, що підтверджується належними доказами, зокрема, листом ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" № ТОВВИХ-24-17666 від 18.11.2024. Таким чином, за висновком суду, обґрунтованими є вимоги позивача щодо поставки газу за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 у сумі 11869,21грн, які підлягають стягненню на користь позивача.

Щодо решти основного боргу в сумі 827,70грн, який складається з вартості газу, поставленого у період з 24.02.2022 по 28.02.2022 у кількості 0,05000 тис.куб.м, то, за висновком місцевого суду, ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки територія місцезнаходження відповідача (Біловодська селищна територіальна громада Луганської області) визнана тимчасово окупованою з 24.02.2022 в умовах воєнного стану, з чого вбачається, що положення ст.ст. 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" можуть бути поширені на такі території з урахування частини першої цієї статі, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України.

З огляду на викладене, а також враховуючи висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, господарський суд першої інстанції відзначив, що з 24.02.2022 позивач не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних у сумі 970,69грн (за період з 16.04.2022 по 01.11.2024) та інфляційних нарахувань у сумі 3812,41грн (за період з травня 2022 року по жовтень 2024 року) суд уточнив ці вимоги з урахуванням часткового задоволення вимог по сумі основного боргу та стягнув на користь позивача 907,40грн 3% річних та 3563,44грн інфляційних нарахувань.

Позивач також застосував відповідальність за несвоєчасність виконання грошових зобов`язань, передбачену п. 7.2 договору у вигляді пені у загальній сумі 2682,01грн (за період з 16.04.2022 по 15.10.2022), та за уточненим розрахунком суду ці вимоги складають 2507,16грн.

Резюмуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позов та стягнення з відповідача 11869,21грн боргу, 907,40грн 3% річних, 3563,44грн інфляційних нарахувань та 2507,16грн пені. У решті позову відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, позивач - ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі №913/569/24 в частині відмовлених позовних вимог про стягнення 827,70грн основного боргу, 174,85грн пені, 63,29грн 3% річних, 248,97грн інфляційних втрат, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з неправильним застосуванням ст.ст. 3, 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне:

- предметом розгляду у справі №913/569/24 є стягнення заборгованості за поставлений природний газ у лютому 2022 року; цей період не підпадає під дію Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми (ст.ст. 13, 13-1) якого встановлюють заборону на переміщення товарів та на здійснення господарської діяльності лише щодо територій, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону №1207-VII;

- апелянт вважає, що для територій, визнаних тимчасово окупованими під час воєнного стану (п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1207-VII), дія цієї заборони може бути встановлена лише за рішенням Кабінету Міністрів України, якого у спірний лютого 2022 року не приймалося;

- постанова Верховного Суду у справі №908/1162/23, висновки якої врахував суд першої інстанції, не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки у справі №908/1162/23 розглядалося питання відносин сторін протягом листопада - грудня 2022 року; натомість, у редакції Закону №1207-VII, що діяла у лютому 2022 року, не існувало положення ч. 1 ст. 13-1 у редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України" від 15.03.2022 (діє з 20.03.2022) з наступними змінами, які діяли протягом листопада-грудня 2022 року;

- на час виникнення спірних правовідносин (лютий 2022 року) діяв Закон №1618-IX, згідно з яким заборона переміщення товарів, робіт і послуг поширювалася виключно на територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, тобто на території, зазначені у п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1618-IX; при цьому, жодної згадки про інші тимчасово окуповані території, зокрема, на території Луганської області, у цій редакції Закону не було; крім того, положення ст. 13-1 Закону стосуються заборони саме на "переміщення", а не на "продаж" товарів та послуг;

- відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф" датою окупації Біловодської селищної територіальної громади визначено 24.02.2022; однак, станом на момент дії спірних відносин був відсутній законодавчо затверджений перелік окупованих територій, у зв`язку із чим позивач не мав можливості встановити, чи перебуває відповідач на окупованій території України в момент поставки природного газу;

- місцевий господарський суд не врахував обов`язків споживача, визначених Законом України "Про ринок природного газу" та Правилами постачання природного газу щодо необхідності самостійного обмеження або припинення споживання природного газу у разі неможливості його подальшого використання, а також технічну неможливість одномоментного припинення постачання газу позивачем як постачальником.

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Лакіза В.В., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 апеляційну скаргу ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі №913/569/24 залишено без руху; встановлено апелянту строк впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків, а саме надати до Східного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі у розмірі 3633,60грн.

У строк, визначений судом, скаржник надіслав до апеляційного суду заяву про усунення недоліків (вх. №13609 від 24.11.2025), до якої додано платіжну інструкцію АБ "Укргазбанк" № від 10.11.2025 на суму 3633,60грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі №913/569/24; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження - 15 днів з дня вручення даної ухвали; попереджено учасників процесу, що апеляційна скарга ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі №913/569/24 буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) без повідомлення учасників справи.

Відповідач не скористався правом на подання відзиві на апеляційну скаргу у встановлений судом строк, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Позивачем на адресу суду надіслано клопотання про зупинення провадження у даній справі провадження,

09.12.2025 до Східного апеляційного господарського суду від ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №913/569/24 до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах Великою Палатою Верховного Суду у справі №280/5808/23, яке мотивовано тим, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.11.2025 передано справу №280/5808/23, яка за усіма ознаками є подібною цій справі, на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої ч. 2 ст. 302 ГПК України та необхідністю відступу від висновку Верховного Суду у справі №908/1162/23, який застосовано місцевим судом у цій справі.

Розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження у справі, судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Наведена норма передбачає право суду зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Разом із тим, колегією суддів з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 справу № 280/5808/23 повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, виходячи з того, що передача цієї справи на її розгляд є необґрунтованою, оскільки постанова Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, від висновків яких просить відступити колегія суддів Касаційного адміністративного суду, прийнята у справі, правовідносини у якій не є подібними до справи №280/5808/23.

З огляду на наведене, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі №913/569/24 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 2 ст. 273 ГПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 ГПК України, у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судове засідання не проводиться.

За положеннями ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що ціна позову у даній справі (20162,02грн) є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

На час ухвалення цієї постанови клопотання будь-якого із учасників справи про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до Східного апеляційного господарського суду не надходили.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2021 між ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" (постачальник, ЕІС-код 56X10Х) та Відділом культури виконавчого комітету Біловодської селищної ради Луганської області (споживач, ЕІС-код 56XS00015NHEK00M) було укладено договір № 11-1102/21-БО-Т постачання природного газу, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 1.4 договору споживач підтвердив, що на момент підписання цього договору у нього в наявності є укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та Оператором газорозподільної мережі (надалі - Оператор ГРМ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.

За умовами п. 1.5 договору у разі якщо об`єкти споживача підключені до газорозподільних мереж, розподіл природного газу, який постачається за цим договором, здійснює(ють) оператор(и) газорозподільних мереж, а саме: АТ "Оператор газорозподільної системи "Луганськгаз", з яким споживач уклав відповідний договір (договори).

У відповідності до п. 2.1. договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природною газу у період з листопада 2021 по грудень 2022 року (включно), в кількості 12,05 тис куб метрів.

Підписанням цього договору споживач дав згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС (п. 2.3 договору).

Згідно з п. 3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п. 3.2 договору постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі оператора ГТС.

За умовами п. 3.5 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 3.5.4 договору у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.

Відповідно до п. 4.1. договору ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1000 куб.м газу без ПДВ - 13658,42грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124,16грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 163,89грн за 1000 куб.м.

Всього ціна газу за 1000 куб.м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16554,00грн.

Згідно з п. 4.3. договору загальна вартість цього договору на дату укладання становить 166229,75грн, крім того ПДВ - 33245,95грн, разом з ПДВ - 199475,70грн.

Відповідно до п. 5.1. договору оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору.

У пункті 5.3. договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору.

Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1. цього договору.

За умовами п. 13.1 договору він набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Звертаючись до господарського суду першої інстанції з позовом у даній справі, позивач зазначає, що на виконання умов вказаного договору у період з листопада 2021 року по лютий 2022 року він передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 55940,25грн, який був оплачений відповідачем лише частково, несплаченою залишилася заборгованість у сумі 12696,91грн за природний газ, поставлений у лютому 2022 року.

Крім того, у зв`язку з порушенням строків оплати за поставку природного газу за відповідачем виникло прострочення грошових зобов`язань та позивач нарахував додаткові вимоги на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді 3% в сумі 970,69грн, інфляційних нарахувань в сумі 3812,41грн та пені в сумі 2682,01грн.

Як вже зазначалося, за результатами розгляду позовних вимог Господарським судом Луганської області 20.10.2025 ухвалено оскаржуване рішення у справі №913/569/24, яким позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 11869,21грн боргу, 907,40грн 3% річних, 3563,44грн інфляційних нарахувань, 2507,16грн пені.

У задоволенні решти позову (основного боргу за період 24.02.2022 28.02.2022 та нарахованих на цю суму пені, інфляційних та відсотків річних) відмовлено з тих підстав, що з 24.02.2022 позивач не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу на тимчасово окуповану територію.

Предметом апеляційного перегляду є правильність висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення 827,70грн - основного боргу, 174,85грн - пені, 63,29грн - 3% річних, 248,97грн - інфляційних втрат, які (висновки) обґрунтовані застосуванням до спірних правовідносин ст.ст. 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та неможливістю постачання позивачем природного газу відповідачу з 24.02.2022, тобто після окупації Біловодської селищної територіальної громади Луганської області.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що місцезнаходженням відповідача Відділу культури виконавчого комітету Біловодської селищної ради Луганської області на момент виникнення спірних правовідносин є: вул. Центральна, буд.109, м. Біловодськ, Луганська область, 92800.

Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06.12.2022 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" передбачено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" визначено, що Біловодська селищна територіальна громада є окупованою з 24.02.2022.

Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" Біловодська селищна територіальна громада також визначена окупованою з 24.02.2022.

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, спірний період утворення боргу у цій справі (лютий 2022 року) частково охоплює час, в який за даними вказаного вище Переліку територія місцезнаходження відповідача є окупованою, що має правові наслідки згідно з чинним законодавством.

Так, згідно ч. 1 ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абз. 2 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Вищезазначені положення відповідають ч. 2 ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у чинній редакції.

Частиною 1 ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.

Вищезазначені положення відповідають ч. 2 ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у чинній редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (у чинній редакції) положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

Згідно з ч. 2 означеної статті на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті.

Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду розглянув справу №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді - грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у м.Мелітополі (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23), де зробив наступні висновки.

Так, Об`єднана палата зазначила, що у справі №908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду в якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у ч. 2 ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 року, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто, правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Предметом розгляду об`єднаної палати було питання застосування ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №1364 від 06.12.2022 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 від 22.12.2022 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією".

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон №1207-VII у чинній редакції) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (п.1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.3).

Верховний суд у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину 3 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України (п.7.20 постанови).

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" №3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.7.21 постанови).

Аналізуючи наведені норми законодавства, Об`єднана палата зазначила, що з 07.05.2022 ані п. 7 ч. 1 ст. 1-1, ані п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (п. 7.22 постанови).

06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій (п. 7.23 постанови).

Однак, у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України" правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні п. 1 ч. 1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася (п.7.25 постанови).

З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст.13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України (п.7.26 постанови).

Наведеним повністю спростовуються доводи апелянта про те, що для територій, визнаних тимчасово окупованими під час воєнного стану (п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону), дія заборони на переміщення товарів та на здійснення господарської діяльності може бути встановлена лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, відповідно до положень ч.4 ст.236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

Таким чином, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача (Біловодської селищної громади Луганської області) з 24.02.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також беручи до уваги положення ст. 13-1 Закону №1207-VII, , якою встановлено пряму заборону на переміщення послуг трубопровідним транспортом на тимчасово окуповану територію, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що позивач у період з 24.02.2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію, у тому числі природного газу відповідачу.

Судова колегія також вважає за необхідне звернути увагу, що оскільки відповідач є бюджетною установою, то здійснення платежів без реєстрації бюджетних зобов`язань, за відсутності підтверджуючих документів, є порушенням бюджетного законодавства в силу п. 23 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що у зв`язку з перебуванням певних територій у тимчасовій окупації, оператор газорозподільних систем не контролює їх на час окупації та не має можливості відстежувати обсяги надходження газу до мереж відповідача, оскільки неможливо визначити від чиїх мереж здійснюється розподіл газу та куди він надходить під час окупації території; покази по об`єктах, розташованих на окупованих територіях, неможливо визначити об`єктивно.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в сумі 827,70грн за природний газ, поставлений 24.02.2022 та 28.02.2022 в обсязі 0,05000 тис.куб.м.

З огляду на відсутність підстав до стягнення суми основного боргу, судом першої інстанції також правомірно відмовлено у нарахуванні 174,85грн пені, 63,29грн 3% річних, 248,97грн інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги позивача наведених висновків суду не спростовують та фактично зводяться до переоцінки обставин, встановлених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Таким чином, оскільки доводи заявника апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішень не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі № 913/569/24 підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі № 913/569/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 20.10.2025 у справі №913/569/24- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення; порядок і строки оскарження постанови передбачені ст.ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя В.В. Лакіза

Суддя В.В. Россолов