РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2026Справа № 910/11149/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСКО ІНВЕНС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС.КОМ»

про стягнення 588 209,71 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСКО ІНВЕНС» (надалі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС.КОМ» (надалі - відповідач) про стягнення суми заборгованості в розмірі 588 209, 71 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 509, 512, 525, 526, 530, 610, 612,655, 712 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов?язання за угодою про заміну сторони до договору №2021/02/01-1 від 01.02.2021 (на підставі договору постачання №4 від 10.06.2019) в частині повної та своєчасної оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п?яти днів з дня вручення даної ухвали.

18.09.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яка була подана за допомогою засобів поштового зв?язку 15.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 відкрито провадження в справі №910/11149/25 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання). Окремо, зобов?язано позивача надати виписку банку про рух коштів між позивачем та відповідачем починаючи з 10.06.2019 та на даний час і письмове підтвердження, чи не змінилася, станом на день надання підтвердження, ціна позову (та у випадку повного або часткового погашення відповідачем спірної суми - надати докази такого погашення).

23.10.2025 від представника позивача надійшли пояснення.

26.11.2025 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме останній просить суд витребувати в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та АТ «СЕНС БАНК» інформацію про всі оплати (перерахування коштів) відповідачем ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» та ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС.КОМ» за період з 10.06.2019 по 30.11.2022. В обґрунтування клопотання зазначено, що позивач позбавлений можливості надати вказану інформацію, яка є банківською таємницею починаючи з 10.06.2019, оскільки право вимоги за договором постачання № 4 від 10.06.2019 отримано лише 10.11.2022 на підставі угоди про заміну сторони в договорі про переведення боргу №2021/02/01-1.

27.11.2025 від представника позивача надійшло клопотання про долучення відповіді ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК».

01.12.2025 від представника позивача надійшло клопотання про долучення відповіді АТ «СЕНС БАНК».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 задоволено частково клопотання позивача про витребування доказів та в порядку ст.74, 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано в Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» та Акціонерного банку «СЕНС БАНК» виписку банку про рух коштів між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ».

15.01.2026 від Акціонерного банку «СЕНС БАНК», на виконання вимог ухвали суду, надійшла виписка банку.

03.02.2026 від Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК», на виконання вимог ухвали суду, надійшла виписка банку.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження в справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 12-А.

Однак, конверт з ухвалою про відкриття провадження в справі від 22.09.2025 був повернутий до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до вимог частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з пунктами 3, 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи викладене вище, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відтак, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений в праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами в справі № 910/11149/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Крім цього, суд зазначає, що згідно ст. 6 Господарського процесуального кодексу України відповідач зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет в системі «Електронний суд», чого останнім зроблено не було.

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ», як постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС», як покупцем укладено договір постачання №4, відповідно до п.1.1. якого, постачальник зобов?язується постачати та передавати у власність покупця непродовольчі товари з відповідною товарно-супроводжуючою документацією згідно з наданим покупцем замовленням, а покупець зобов?язується приймати товар та своєчасно сплачувати його вартість на умовах цього договору.

Як зазначає позивач, за загальний період з 26.07.2019 по 06.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ» поставило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС» прийняло товар на загальну суму 2 328 213, 98 грн.

01.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ», як кредитором, Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС», як первісним боржником та відповідачем, як новим боржником укладено договір про переведення боргу №2021/02/01-1 (надалі - договір №2021/02/01-1), відповідно до п.1 якого, первісний боржник у зобов?язанні, що виникло на підставі договору постачання №4 від 10.06.2019, укладеного між кредитором та первісним боржником, замінюється на нового боржника (відповідача в даній справі).

Згідно з п.2 договору №2021/02/01-1, новий боржник стає стороною договору постачання №4 від 10.06.2019 та до нього переходять усі права та обов?язки, які належали первісному боржнику відповідно до договору постачання №4 від 10.06.2019. Новий боржник виступає як самостійна сторона договору й у відносинах з кредитором діє у власних інтересах.

Підписанням цього договору кредитор засвідчує свою згоду з переведенням боргу на нового боржника та заміну сторони в договорі постачання №4 від 10.06.2019 (п.3 договору №2021/02/01-1).

Відповідно до п.4 договору №2021/02/01-1, первісний боржник зобов??язується протягом двох календарних днів передати новому боржнику всі документи пов?язані з договором постачання №4 від 10.06.2019, зокрема, але не виключно примірник оригіналу договору, документи що підтверджують отримання, оплати й поставки товару, акти звірки розрахунків між кредитором та первісним боржником.

Згідно з п.5 договору №2021/02/01-1, він набирає чинності з моменту підписання його сторонами.

10.11.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ», як стороною-1, позивачем, як стороною-2 та відповідачем, як стороною-3 укладено угоду про заміну сторони до договору №2021/02/01-1 від 01.02.2021 (на підставі договору постачання №4 від 10.06.2019) (надалі - угода від 10.11.2022), відповідно до п.1 якої, до сторони-2 (позивача в даній справі) переходять усі права та обов?язки сторони-1 по договору, в тому числі і фінансові. При цьому, сторона-3 (відповідач в даній справі) не заперечує проти заміни сторони-1 на сторону-2 (позивача в даній справі) за договором.

Згідно з п.2 угоди від 10.11.2022, сторони зобов?язуються звірити розрахунки протягом 10 робочих днів з дати набуття чинності цієї угоди. Акт звірки взаєморозрахунків є невід?ємною частиною договору.

Дана угода набуває чинності набуває чинності з 15.11.2022 і є невід?ємною частиною договору (п.3 угоди від 10.11.2022).

16.11.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ» та відповідачем підписано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого, заборгованість відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТКОМ» станом на 15.11.2022 становить 641 731, 58 грн.

03.06.2023 між позивачем, як стороною-1 та відповідачем, як стороною-2 укладено угоду про залік взаємних зустрічних однорідних вимог (надалі - угода від 03.06.2023), відповідно до п.1 якої, заборгованість сторони-2 (відповідача) перед стороною-1 (позивачем) станом на 03.06.2023 згідно угоди від 10.11.2022 про заміну сторони до договору №2021/02/01-1 від 01.02.2021 (на підставі договору постачання №4 від 10.06.2019) складає 622 043, 72 грн.

Згідно з п.2 угоди від 03.06.2023, заборгованість сторони-1 (позивача) перед стороною-2 (відповідачем) згідно з договором №10/11-02 про переведення боргу до договору про надання послуг мерчандайзингу товарів №13-М від 01.03.2021 та договору №03-1 про відступлення права вимоги від 01.02.2021 складає 32 275, 51 грн.

Пунктом 3 угоди від 03.06.2023 визначено, що сторона-1 (позивач) та сторона-2 (відповідач) домовились про залік зустрічних однорідних вимог у розмірі 32 275, 51 грн.

Після проведення заліку взаємних зустрічних однорідних вимог, заборгованість сторони-2 (відповідача) перед стороною-1 (позивачем) за придбані товари зменшується на суму 32 275, 51 грн.

Відповідно до п.5 угоди від 03.06.2023, поточна заборгованість станом на 03.06.2023 сторони-2 (відповідача) перед стороною-1 (позивачем), після проведення взаємозаліку, становить 589 768, 21 грн.

26.07.2023 відповідач перерахував на рахунок позивача 1 558, 50 грн, із призначенням платежу: «Оплата згідно з договором №2021/02/01-1 від 01.02.2021.Без ПДВ», що підтверджується випискою банку АТ «РайффайзенБанк» (а.с. 55).

У подальшому, 29.03.2024 позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого, заборгованість відповідача перед позивачем, станом на 29.03.2024 становить 588 209, 71 грн.

Як зазначає позивач, відповідач грошові кошти за угодою про заміну сторони до договору №2021/02/01-1 від 01.02.2021 (на підставі договору постачання №4 від 10.06.2019) не сплатив, у зв?язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом предметом якого є вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості у розмірі 588 209, 71 грн.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки; підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Договір є обов?язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) встановлено, що господарським визнається зобов?язання, що виникає між суб?єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб?єкт (зобов?язана сторона, у тому числі боржник) зобов?язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб?єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб?єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов?язаної сторони виконання її обов?язку.

Господарські зобов?язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб?єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов?язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов?язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов?язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов?язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов?язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов?язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов?язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також згідно зі ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсною угоди про заміну сторони до договору №2021/02/01-1 від 01.02.2021 (на підставі договору постачання №4 від 10.06.2019), як і самих договорів №4 від 10.06.2019 та №2021/02/01-1 від 01.02.2021, а тому, виходячи з установленої ст.204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, вказані договори підлягають виконанню.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов?язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.5 угоди від 03.06.2023, поточна заборгованість станом на 03.06.2023 сторони-2 (відповідача) перед стороною-1 (позивачем), після проведення взаємозаліку, становить 589 768, 21 грн.

Як установлено судом вище, 26.07.2023 відповідач перерахував на рахунок позивача 1 558, 50 грн, із призначенням платежу: «Оплата згідно з договором №2021/02/01-1 від 01.02.2021.Без ПДВ», що підтверджується випискою банку АТ «РайффайзенБанк» (а.с. 55).

У подальшому, 29.03.2024 позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого, заборгованість відповідача перед позивачем, станом на 29.03.2024 становить 588 209, 71 грн.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов?язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов?язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов?язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред?'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17 та від 11.01.2022 у справі № 924/1263/19.

Суд розцінює підписання акту звірки взаєморозрахунків та часткову оплату відповідача, як визнання ним основного боргу.

Одночасно, доказів сплати відповідачем позивачу грошових коштів у загальній сумі 588 209, 71 грн (589 768, 21 грн - 1 558, 50 грн) матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку, передбаченому Господарського процесуального кодексу України, таких доказів суду не надано.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 588 209, 71 грн підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Також позивач просить стягнути з відповідача витрати за надану правничу допомогу в сумі 29 411, 00 грн.

Згідно із ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов?язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов?язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи: копію договору про надання правничої (правової) допомоги №ВІ-344/29-04/25 від 29.04.2024, копію додаткової угоди №1 від 29.04.2025 до договору про надання правничої (правової) допомоги №ВІ-344/29-04/25 від 29.04.2024, ордер серії АІ №1989878 від 02.09.2025 та копію платіжної інструкції №12943 від 02.05.2025 на суму 29 411, 00 грн.

Відповідно до п.1.6. додаткової угоди №1 від 29.04.2025 до договору про надання правничої (правової) допомоги №ВІ-344/29-04/25 від 29.04.2024, сторони дійшли згоди, що розмір винагороди (гонорару) за надання правничої (правової) допомоги становить 29 411, 00 грн.

Відповідно до визначення, наведеного у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд враховує, що у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис».

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов?язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявлялось.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката в даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

Беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку про покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу в розмірі 29 411, 00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС.КОМ» (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 12-А, ідентифікаційний код 44072540) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСКО ІНВЕНС» (08290, Київська область, місто Ірпінь, селище міського типу Гостомель, вулиця Свято-Покровська, будинок 141-П, ідентифікаційний код 35142088) 588 209 (п?ятсот вісімдесят вісім тисяч двісті дев?ять) грн 71 коп. основного боргу, 8 823 (вісім тисяч вісімсот двадцять три) грн 15 коп. судового збору та 29 411 (двадцять дев?ять тисяч чотириста одинадцять) грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань