ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року Справа № 915/1486/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу

за позовом: Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», вул. Раїси Окіпної, 2, м. Київ, 02002,

про: стягнення 161 574,17 грн.

Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 26116/02.02.01-22/02/012/25 від 06.10.2025 (вх. № 14602/25 від 15.10.2025), в якій просить суд:

1. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» () на користь Миколаївської міської ради кошти в сумі 161 574,17 грн за безоплатне користування з 29.09.2017 по 01.04.2025 земельною ділянкою площею 2148,5 кв.м. за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Олекси Алмазова, 46 (отримувач УК у м. Миколаїв/ Центральний р-н/24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992030; рахунок № UA0014483).

2. Стягнути з Відповідача на користь Миколаївської міської ради через виконавчий комітет Миколаївської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. (банк отримувача ДКСУ м. Київ, код в ЄДРПОУ отримувача 04056612, рахунок №UA0027733).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 29.09.2017 по теперішній час фактичним користувачем земельної ділянки комунальної власності площею 2148,5 кв.м., на якій розташований будинок туристичного комплексу «Турист» є Відповідач, який не сплачував кошти до міського бюджету за користування нею, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст.ст. 13, 181, 377, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 14, 269-271, 286-288 Податкового кодексу України, ст.ст. 12, 80, 83, 120, 125, 206 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 13, 15 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2025, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, останню було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1486/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами справи. Ухвалено провести розгляд справи № 915/1486/25 поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану. Встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копію ухвали було надіслано позивачу та відповідачу в електронні кабінети в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету позивача 10.11.2025 о 19:14, до електронного кабінету відповідача 10.11.2025 о 19:20, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними довідками. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2025 у справі № 915/1486/25 сторони отримали 11.11.2025.

27.11.2025 до суду від Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» надійшов сформований в системі «Електронний суд» відзив б/н від 26.11.2025 (вх. № 16631/25 від 27.11.2025) на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог Миколаївської міської ради у частині стягнення (з 31.08.202 року по 01.04.2025 року) за безоплатне користування земельною ділянкою, оскільки відповідач нерухомим майном, що розміщене на земельній ділянці не користувався, зважаючи на накладений арешт.

Так, посилаючись на ухвали слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва від 16.08.2021 по справі № 757/43961/21-к, від 19.10.2021 по справі № 757/43961/21-к, від 02.06.2022 по справі № 757/12886/22-к, від 03.04.2023 по справі № 757/12886/22-к, якими накладався арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101, розміщений за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Карпенка генерала, будинок 46, відповідач зазначає, що з 19 жовтня 2021 року не тільки не використовував нерухоме майно розміщене на зазначеній земельній ділянці, а і не мав права його використовувати. Тому, зважаючи на неможливість використання нерухомого майна, що розміщене на земельній ділянці, відповідач не користувався земельною ділянкою 2148,5 кв.м. за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Олекси Алмазова, 46.

З огляду на зазначене, на переконання відповідача, відсутні підстави для стягнення спірної заборгованості.

За приписами ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

Відповідно до інформаційної довідки № 421441791 від 07.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нерухоме майно, а саме: Будинок туристичного комплексу «Турист» загальною площею 9813,9 кв.м. за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Карпенка генерала, будинок 46 належить на праві власності Приватному акціонерному товариству «УКРПРОФТУР» на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2017 (серія та номер: зареєстровано в реєстрі за № 3699, виданий 29.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.; договір про внесення змін до договору купівлі-продажу, серія та номер: зареєстровано в реєстрі за № 3940, виданий 06.10.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.); договору купівлі-продажу від 29.09.2017 (серія та номер: зареєстровано в реєстрі за № 3700, виданий 29.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.; договір про внесення змін до договору купівлі - продажу, серія та номер: зареєстровано в реєстрі за № 3941, виданий 06.10.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.).

Позивач зазначає, що з 29.09.2017 відповідач набув речове право власності на нерухоме майно площею 9813,9 кв.м. за адресою: м. Миколаїв, вул. Карпенка генерала (нова назва Генерала Олекси Алмазова), будинок 46, яке розташоване на земельній ділянці, що є комунальною власністю Миколаївської міської територіальної громади та, відповідно, у період з 29.09.2017 по теперішній час є фактичним користувачем земельної ділянки комунальної власності, на якій розташований будинок туристичного комплексу «Турист», при цьому, відповідач не сплачував кошти до міського бюджету за користування земельною ділянкою, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Так, за змістом наданого позивачем до матеріалів справи листа Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради № 33788/12.01-17/25-2 від 19.06.2025 зазначено, що за даними ГУ ДПС у Миколаївській області, отриманими через ІТС «Електронний кабінет» орендна плата ПрАТ «Укрпрофтур» у період з 29.09.2017 до 01.04.2025 не здійснювалась; земельна ділянка в користування ПрАТ «Укрпрофтур» не передавалася, договір оренди не укладався.

За розрахунком позивача розмір безпідставно збережених коштів за безоплатне використання земельної ділянки площею 2148,5 кв.м. по вул. Генерала Олекси Алмазова, 46 у м. Миколаєві, у період 29.09.2017 по 01.04.2025 становить 161 574,17 грн.

З метою досудового врегулювання спору Виконавчим комітетом Миколаївською міською радою було направлено на адресу Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» листа № 8955/02.02.01-22/12/3/25 від 09.04.2025 про добровільну сплату коштів за використання земельної ділянки у формі орендної плати за період з 29.09.2017 по 01.04.2025.

Матеріали справи не містять доказів реагування відповідача на вказане звернення міської ради, ні у формі сплати відповідних коштів, ні у формі подання будь-якої відповіді/пояснень/заперечень.

Вказані обставини спонукали Миколаївську міську раду звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач у спірний період не був ні власником, ні постійним землекористувачем земельної ділянки по вул. Генерала Олекси Алмазова, 46 у м. Миколаєві, у зв`язку із чим не міг бути платником плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього була орендна плата.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю щодо земель комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі».

Водночас Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Вказана норма закріпила загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 6-2225 цс 16.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.

Водночас, оскільки право власності на нежитлову будівлю, розташовану на земельній ділянці за адресою: вул. Генерала Олекси Алмазова, 46, м. Миколаїв, у спірний період було зареєстровано за відповідачем, Миколаївська міська рада була позбавлена можливості передати її в оренду іншим особам та отримувати від цього прибуток.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді плати за землекористування є за своїм змістом кондикційними.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач як власник такого майна став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташоване майно, тому саме із дати набуття права власності на нерухоме майно у відповідача виник як обов`язок належним чином оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), так і обов`язок оплачувати користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №922/207/15, Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 №922/3412/17.

Судом взято до уваги, що станом на момент існування спірних правовідносин земельна ділянка по вул. Генерала Олекси Алмазова, 46 у м. Миколаєві, на якій розташований об`єкт нерухомого майна відповідача, не сформована.

Так, стаття 79 Земельного кодексу України визначає земельну ділянку як об`єкт права власності; за цим визначенням, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Визначення земельної ділянки як об`єкта цивільних прав здійснюється через її формування у відповідності до статті 79-1 ЗК України.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Враховуючи приписи статті 79 ЗК України, нормативне регулювання, наведене у статті 79-1 ЗК України, не можна розуміти таким чином, що в разі, якщо земельна ділянка несформована, то існування прав на неї неможливе, оскільки вона не є об`єктом цивільних прав.

Суд зауважує, що існують значні масиви земель комунальної власності, на яких не сформовані земельні ділянки. Це, однак, не означає, що право власності на ці землі нікому не належать. Висновок про те, що правом власності на земельні ділянки, розташовані в межах відповідного населеного пункту, рада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України, викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/20260/20.

Натомість норму частини першої статті 79-1 ЗК України слід розуміти таким чином, що формування земельної ділянки є необхідним для її введення в цивільний обіг, зокрема, є передумовою для відчуження земельної ділянки чи встановлення речових прав на неї.

Разом з тим як власник земельної ділянки, міська рада має право вимагати усунення порушених прав на неї, зокрема шляхом стягнення недоотриманих коштів плати за землю.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.01.2024 у справі № 906/1141/22.

Отже, у зв`язку із наявністю у спірний період права власності на нерухоме майно на відповідача було покладено обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди щодо земельної ділянки, на якій воно розташоване, а також обов`язок щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою. Цих обов`язків відповідач не виконав, тому без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі, які підлягають стягненню.

При цьому, суд відхиляє викладені у відзиві заперечення відповідача щодо неможливості використання нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, через накладені на таке майно арешти. На переконання відповідача, це свідчить про те, що останній фактично не користувався земельною ділянкою площею 2148,5 кв.м. за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Олекси Алмазова, 46.

Разом із тим, суд наголошує, що відповідно до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 319 Цивільного кодексу України, власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Наявність арешту, накладеного на нерухоме майно відповідача, обмежує право останнього розпорядження ним, проте не скасовує самого факту розміщення цього майна на земельній ділянці комунальної власності та не звільняє власника від обов`язків, пов`язаних із утриманням такого майна та оплатою за користування землею під ним.

Як уже було наведено вище, оскільки право власності на нежитлову будівлю за адресою: вул. Генерала Олекси Алмазова, 46, м. Миколаїв, у спірний період було зареєстровано за відповідачем, Миколаївська міська рада, як власник землі, була позбавлена можливості передати цю ділянку в оренду іншим особам та отримувати від цього прибуток у вигляді орендної плати.

Таким чином, невикористання відповідачем нерухомого майна внаслідок накладеного арешту не звільняє його від обов`язку відшкодувати міській раді кошти за фактичне користування земельною ділянкою, на якій це майно розташоване.

Щодо площі земельної ділянки, судом враховані пояснення позивача про те, що згідно інформації КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» остання технічна інвентаризація нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Олекси Алмазова, 46, була проведена фахівцями підприємства у 2018 році. За результатами проведеної технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт на будівлю туристичного комплексу «Турист» загальною площею 9823,7 кв.м., площею забудови 2148,5 кв.м. Земельна ділянка при проведенні технічної інвентаризації не обмірялася.

Визначення поняттю «площа забудови» надають Державні будівельні норми України «Планування та забудова територій» (далі - ДБН Б.2.2-12:2019), які є обов`язковими для органів державного управління, місцевого самоврядування, підприємств і установ, незалежно від форми власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських населених пунктів та інших територій. Так, відповідно до ДБН Б.2.2-12:2019, площа забудови визначається як сума площ, зайнятих будівлями і спорудами всіх видів, включаючи навіси, відкриті технологічні, санітарно-технічні, енергетичні та інші прилади, естакади та галереї, майданчики вантажорозвантажувальних пристроїв, підземні споруди (резервуари, льохи, сховища, тунелі, над якими не можуть бути розміщені будівлі і споруди), а також відкриті стоянки автомобілів, машин, механізмів і відкриті склади різного призначення за умови, що розміри і обладнання стоянок і складів приймаються згідно з нормами технологічного проектування підприємств. До площі забудови повинні включатися резервні ділянки на майданчику підприємства, передбачені відповідно до завдання на проектування для розміщення на них будівель і споруд (у межах габаритів зазначених будівель і споруд).

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача про те, що площа спірної ділянки комунальної власності, на якій розташований об`єкт нерухомого майна відповідача, складає 2148,5 кв.м., що дорівнює площі забудови.

Вказані обставини під час розгляду справи відповідачем не заперечувались та не спростовувались.

Щодо розрахунку заявлених вимог, судом враховано, що відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про оцінку земель» розмір орендної плати за земельні ділянки комунальної власності визначається на підставі нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19).

Відповідно до статті 11 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Рішенням Миколаївської міської ради від 27.01.2011 № 3/40 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Миколаєва» (зі змінами, режим доступу: https://mkrada.gov.ua/documents/2721.html) затверджено нормативну грошову оцінку земель м. Миколаєва, рішення введено в дію з 01.01.2012.

Пунктом 3 рішення Миколаївської міської ради від 10.07.2019 № 52/18 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Миколаєва» (режим доступу: https://mkrada.gov.ua/documents/32020.html) визнано таким, що втратило чинність, з дня введення в дію цього рішення рішення Миколаївської міської ради від 27,01.2011 № 3/40 «Про затвердження грошової оцінки земель м. Миколаєва» (зі змінами). Рішення Миколаївської міської ради від 10.07.2019 № 52/18 набрало чинності 01.01.2020. Тобто з 01.01.2020 рішення Миколаївської міської ради від 27.01.2011 № 3/40 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Миколаєва» (зі змінами) втратило чинність.

Таким чином, у період з 2012 року по 2019 рік (включно) у м. Миколаєві діяла нормативна грошова оцінка земель міста, затверджена рішенням міськради від 27.01.2011 № 3/40, а з 01.01.2020 діє нормативна грошова оцінка земель міста, затверджена рішенням міськради від 10.07.2019 № 52/18.

Базова вартість 1 кв.м. відповідно до Технічної документації про нормативну грошову оцінку земель м. Миколаєва, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради від 27.01.2011 №3/40 (зі змінами згідно рішення Миколаївської міської ради від 01.03.2012 № 15/24) складала 175,69 грн, відповідно до даних Технічної документації про нормативну грошову оцінку земель м. Миколаєва, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради від 10.07.2019 № 52/18 складає 340,76 грн.

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №48/9 від 18.06.2015 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва», зі змінами та доповненнями, розмір річної орендної плати для обслуговування об`єктів нерухомості, у яких здійснюється інша діяльність, становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у поточному році.

Зазначені обставини не були оспорені чи спростовані відповідачем.

Суд зазначає, що наведений позивачем за змістом позовної заяви розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, що складає 3% від базової вартості 1 кв.м. земельної ділянки, помноженої на площу забудови, за період з 29.09.2017 по 01.04.2025 становить загальну суму 161 574,17 грн.

Розрахунок відповідачем не оспорено, контррозрахунок не надано.

Враховуючи положення Цивільного кодексу України та користування відповідачем спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на неї, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно зберіг за рахунок Миколаївської міської ради кошти у розмірі 161 574,17 грн, які підлягали сплаті відповідачем як орендна плата за користування земельною ділянкою загальною площею 2148,5 кв.м., у зв`язку з чим позов про стягнення вказаної суми є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Суд зауважує, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Водночас, відповідачем не надано належних доказів в спростування доводів позивача та підтверджених матеріалами справи обставин.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Так, за правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного та беручи до уваги задоволення позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору у даній справі підлягають покладенню на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 165, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (Україна, 02002, місто Київ, вул. Раїси Окіпної, будинок 2; ) на користь Миколаївської міської ради (Україна, 54027, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20; ) кошти в сумі 161 574,17 грн за безоплатне користування з 29.09.2017 по 01.04.2025 земельною ділянкою площею 2148,5 кв.м. за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Олекси Алмазова, 46 (отримувач УК у м. Миколаїв/ Центральний р-н/24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992030; рахунок № UA0014483).

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (Україна, 02002, місто Київ, вул. Раїси Окіпної, будинок 2; ) на користь Миколаївської міської ради (Україна, 54027, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20; ) через Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (Україна, 54001, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20; ) судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10.02.2026.

Суддя Н.О. Семенчук