СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/3559/23 (922/2857/25)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Агролайф (вх.№2483Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3559/23(922/2857/25) (повний текст рішення складено та підписано 05.11.2025 суддею Міньковським С.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полесадсервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія"Агролайф"

про стягнення коштів

в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полесадсервіс",-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.09.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полесадсервіс", ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Бурлаченка Миколу Миколайовича (свідоцтво № 2069 від 20.12.2022).

Постановою Господарського суду Харківської області від 12.11.2024, ТОВ "Полесадсервіс" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Бурлаченко М.М.

18.08.2025 до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Полесадсервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агролайф" про стягнення коштів, в якій ліквідатор просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агролайф" (ідентифікаційний код юридичної особи 38281755) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Полесадсервіс" (ідентифікаційний код юридичної особи 37298595) заборгованість в сумі 200 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на виникнення у відповідача відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України кондикційного зобов`язання з повернення набутих без достатньої правової підстави грошових коштів в сумі 900 000 грн , які йому було перераховано позивачем за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399, оскільки згідно з призначенням платежу у вказаному платіжному документі, підставою їх перерахування зазначено оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10, заборгованість за яким в сумі 2000000 грн на час здійснення вказаного платежу вже була повністю погашена.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3559/23(922/2857/25) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агролайф" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Полесадсервіс" заборгованість в сумі 200 000 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішення обґрунтовано доведеністю наявними у матеріалах справи доказами виникнення у відповідача відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України кондикційного зобов`язання з повернення спірної суми грошових коштів, оскільки відповідно до відомостей банківської виписки по рахунку позивача фактично ТОВ "Компанія "Агролайф" перерахував позивачу трьома платежами кошти у розмірі 2 млн. грн., з призначенням платежу "Поворотно-фінансова допомога зг. дог. №10 від 01.04.2019 р., без ПДВ.", в свою чергу ТОВ "Полесадсервіс" було повернуто отриману позику шляхом перерахування грошових коштів на користь ТОВ Компанія Агролайф з призначенням платежу повернення зворотної фін. допомоги згідно договору №10 від 01.04.2019 р., без ПДВ у загальному розмірі 2 900 000,00 грн. Отже фактично позивачем було перераховано на рахунок відповідача більше коштів на 900 000 грн ніж отримано від ТОВ Компанія Агролайфта протилежного відповідачем не доведено.

При цьому суд зазначив про безпідставність заперечень відповідача проти існування боргу щодо повернення як безпідставно набутих спірних грошових коштів у розмірі 900 000 грн, що перераховані за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 599 у відповіді на вимогу-претензію позивача від 28.05.2025 №28/05 з посиланням на те, що листом від 11.11.2019 ТОВ "Полесадсервіс" змінив призначення платежу у платіжному дорученні №5399 від 11.11.2019 на Повернення зворотної фін.допомоги згідно договору №12 від 15.04.2019. і таким чином, на думку відповідача, платіж за №5399 від 11.11.2019 на суму 900 000 грн був сплачений не за договором позики №10 від 01.04.2019, а за договором позики №12 від 15.04.2019, укладеним між ТОВ "Полесадсервіс" та ТОВ "Компанія "Агролайф" з огляду на те, що вказаний лист не міститься в матеріалах справи у той час як відповідно до положень чинного на час існування відповідних правовідносин законодавства уточнення призначення платежу у платіжному дорученні щодо помилкового перерахування вищевказаних грошових коштів на суму 900 000 грн. за іншим призначенням платежу могло здійснюватись виключно шляхом укладенням відповідної додаткової цивільно-правової угоди між сторонами до договору позики №10 від 01.04.2021, яка у матеріалах справи відсутня, а договір позики №12 від 15.05.2019 року, укладений між ТОВ "Полесадсервіс" та ТОВ "Компанія "Агролайф", на виконання якого, як зазначає відповідач, були сплачені спірні грошові кошти за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399 у розмірі 900 000 грн, не містить будь-які посилання на умови договору позики № 10, які впливають на зобов`язання за договором позики № 12 і навпаки.З огляду на наведене суд зазначив, що вказні Договори позики № 10 та № 12, укладені між ТОВ "Полесадсервіс" та ТОВ "Компанія "Агролайф" є самостійними правочинами, які породжують для сторін права і обов`язки, які не пов`язані між собою.

Крім цього суд відхилив посилання відповідача в обґрунтування відсутності спірної заборгованості на надані ним акти звірки розрахунків, пославшись на те, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій і який відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин і сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, у той час як в акті звірки за період з 01.01.2021 по 22.12.2021, який підписаний обома сторонами, взагалі не відображені зобов`язання за договорами позики №10 від 01.04.2019 та №12 від 15.04.2019, а відображені інші господарські операції за договорами купівлі-продажу та поставки, тому неможливо зробити висновок про відсутність заборгованості за ними, а наявні в матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків за період 01.04.2019-26.05.2025 за договором №10 від 01.04.2019 та за період 15.04.2019 26.05.2019 за договором №12 від 15.04.2019 підписані тільки однією стороною, а саме відповідачем, а тому не є належними доказами, які можуть підтвердити наявність/відсутність заборгованості між ТОВ "Полесадсервіс" та ТОВ "Компанія "Агролайф" за вищевказаними договорами позики.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія Агролайф подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить це рішення скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на необґрунтованість висновку суду першої інстанції про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів в сумі 900 000 грн , які йому було перераховано позивачем за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399, за обставин зазначення призначенням платежу у вказаному платіжному документі, підставою їх перерахування оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10, заборгованість за яким в сумі 2000000 грн на час здійснення вказаного платежу вже була повністю погашена, оскільки з аналізу в сукупності умов Договорів позики від 01.04.2019, обставин прийняття відповідачем спірної суми грошвих коштів із помилковим призначенням платежу щодо Договору позики від 01.04.2019 № 10, як виконання зобов`язання в повному обсязі за договором позики від 15.04.2019 № 12, відсутності недоїмки та вимоги позивача про надання розписки про одержання виконання, банківських виписок по рахунку відповідача, Акту звірки розрахунків між сторонами від 22.12.2021, свідчить про направленість волевиявлення позивача на сплату спірної суми грошових коштів саме на повернення поворотної фінансової допомоги за договором позики від 15.04.2019 № 12 , й відповідно, відсутність предмету спору до подання позову й штучне ініціювання позивачем спору у даній справі.

Разом з цим відповідач зазначив, що перерахування спірної суми грошових коштів саме на сплату заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12 підтверджується також листом від 11.11.2019, яким позивач уточнив призначення платежу у платіжному дорученні від 11.11.2019 № 5399 на сплату відповідної заборгованості та в апеляційній скарзі заявив клопотання про прийняття судом апеляційної інстанції вказаного листа в якості додаткового доказу із наданням йому оцінки , посилаючись на наявність поважних причин ненадання цього листа до відповіді на претензію позивача та до відзиву на позов на те, що з 03.10.2022 по 01.07.2023 в с. Кучепівка Петропавлівської сільської територіальної громади Куп`янського району Харківської області, на території якого знаходиться адміністративні будівлі відповідача велися бойові дії, а з 27.02.2022 по 09.02.2022 відповідна територія перебувала в окупації, що підтверджується наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, внаслідок чого до вказаних будівель був доступ сторонніх осіб й була порушена систематизація і цілісність тек з документами, які там зберігались, у той час як за описом теки із договорами, укладеними у 2019 році, зазначався лист ТОВ «Полесадсервіс» від 11.11.2019 з уточненням призначення платежу, який в ході проведення відновлення архіву був виявлений серед інших документів в інших теках.

Відповідно до протоколу передачі справи раніш визначеному складу суду від 27.11.2025 для розгляду справи №922/3559/23(922/2857/25) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Агролайф (вх.№2483Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3559/23(922/2857/25) та ухвалено здійснено її розгляд без повідомлення учасників справи.

23.12.2025 від позивача -ТОВ Полесадсервіс надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 14781), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

З матеріалів справивбачається, що 01.04.2019 між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як позикодавцем, було укладено договір позики від 01.04.2019 № 10 (т. 1 а.с. 113), згідно з предметом якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику безвідсоткову позику в розмірі 2 000 000 грн протягом 5 днів з дня підписання цього Договору, а позичальник-повернути суму позики.Строк дії вказаного Договору встановлено до 31.12.2019

Згідно з даними виписок по рахункам позивача та відповідача,останній перерахував позивачу грошові когшти за договором поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10 в сумі 2 000000 грн платіжними дорученнями: від 01.04.2019 № 34414 на суму 900 000 грн, від 02.04.2019 № 3415 на суму 900 000 грн, від 04.04.2019 № 3417 на суму 200 000 грн.

В подальшому, згідно з випискою по рух коштів по рахунках позивача та відповідача, позивач сплатив відповідачу 2,9 млн трьома платежами із зазначенням у реквізиті відповідних платіжних документів щодо призначення платежу підставою перерахування грошових коштів договір поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10, а саме за платіжними дорученнями:від 21.10.2019 № 5312-на суму 1000000грн, від 11.11.2019 № 5397 на суму 1000000грн, від 11.11.2019 № 5399 на суму 900 000 грн.

З огляду на наведене, позивач стверджує, що він фактично перерахував на рахунок відповідача більше коштів ніж отримано за вказаним Договором позики, а саме на 900 000 грн, які перераховано за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399 із зазначенням в реквізиті цього платіжного документу щодо призначення платежу в якості підстави перерахування грошових коштів саме зазначений договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 01.04.2019 № 10, у зв`язку з чим стверджує про виникнення у відповідача відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України кондикційного зобов`язання з повернення вказаної суми як майна, набутого за відсутності правових підстав.

З метою повернення виявленої суми дебіторської заборгованості арбітражним керуючим Бурлаченком М.М. 23.05.2025 на адресу відповідача була направлена вимога-претензія про повернення коштів у розмірі 900 000 грн. (вих.№ 23-05-25/2/02-02), яка була отримана відповідачем 27.05.2025.

Відповідач надав відповідь на вказану вимогу -претензію, в якій надав заперечення проти зазначеної заборгованості, пославшись на те, що відповідно до договору №10 від 01.04.2019 ТОВ "Компанія "Агролайф" перерахував ТОВ "Полесадсервіс" поворотно-фінансову допомогу у розмірі 2000000,00 грн., яка була повернута позивачем згідно з платіжними дорученнями від 21.10.2019 №5312 на суму 1 000 000 грн та від 11.11.2019 №5399 на суму 1 000 000,00 грн. Всього на загальну суму 2 000 000 грн.

Також в наданій відповіді відповідач вказав, що відповідно до договору позики від 15.04.2019 №12 ТОВ "Компанія "Агролайф" перерахувало ТОВ "Полесадсервіс" поворотно-фінансову допомогу у розмірі 1 000 000 грн., яка в подальшому була повернута позивачем згідно з платіжними дорученнями від 11.11.2019 №5400 на суму 100 000 грн та від 11.11.2019 №5399 на суму 900000 грн, всього на загальну суму 1 000 000,00 грн, і при цьому згідно з листом від 11.11.2019 в платіжному дорученні №5399 від 11.11.2019 року ТОВ Полесадсервіс змінив призначення платежу на: Повернення зворотньої фін. допомоги, згідно договору №12 від 15.04.2019 року, а тому платіж від 11.11.2019 №5399 був сплачений за договором від 15.04.2019 № 12. 22.11.2021 був підписаний акт звірки між ТОВ Полесадсервіс та ТОВ Компанія Агролайф, в якому зазанчено про відсутність заборгованості за договорами №10 від 01.04.2019 року та №12 від 15.04.2019.

З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2019 між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як позикодавцем, було укладено договір позики від 15.04.2019 № 12 (т. 1 а.с. 114), згідно з предметом якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику безвідсоткову позику в розмірі 1 000 000 грн протягом 5 днів з дня підписання цього Договору, а позичальник-повернути суму позики.Строк дії вказаного Договору встановлено до 31.12.2019.

Згідно з даними виписок по рахунку відповідач перерахував позивачу грошові кошти за договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12 в сумі 1 000 000 грн платіжним дорученням від 15.04.2019 № 3450.

В подальшому, згідно з випискою про рух коштів на рахунках позивача та відповідача, позивач сплатив відповідачу 100 000 грн за платіжним дорученням від 11.11.2019 №5400 із зазначенням у реквізиті цього платіжного документу щодо призначення платежу підставою перерахування грошових коштів договір поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12.

Як зазначено вище, в обґрунтування позовних вимог позивач послався на виникнення у відповідача відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України кондикційного зобов`язання з повернення грошових коштів в сумі 900 000 грн , які йому позивачем було перераховано за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399, оскільки згідно з призначенням платежу у вказаному платіжному документі підставою їх перерахування зазначено оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10, заборгованість за яким в сумі 2000000 грн на час здійснення вказаного платежу вже була повністю погашена двома платежами за платіжним дорученням від 21.10.2019 № 5312 на суму 1000000 грн та платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5397 на суму 1000000 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності наступних умов: 1) збільшення або збереження майна однією особою набувачем 2) зменшення або незбільшення майна у іншої особи -потерпілого; 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача зменшенням або вiдсутністю збільшення майна на стороні потерпілого 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану осіб на час такої зміни, або правова підстава для цього повинна згодом відпасти.

При цьому, не має правового значення, наслідком поведінки набувача чи потерпілого стала зазначена зміна майнового стану цих осіб.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, тобто є такою, що згодом відпала, або була відсутня взагалі.

Зазначені умови виникнення зобов`язання з безпідставного набуття, майна наявні, зокрема, у випадку, коли перехід матеріальних благ (майна, в т.ч. грошей) відбувся в більшій кількості (сумі) ніж це передбачено умовами договору, оскільки передання тієї частини майна, яке перевищує передбачений договором обсяг відбувається не на підставі умов договору чи інших правових підставах, відповідно й зобов`язання з повернення цього майна регулюються положеннями глави 83 Цивільного кодексу України та не ґрунтуються на договірному обов`язку, що мало місце у спірних правовідносинах, з огляду на наступне.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено таку підставу припинення зобов`язання як здійснення його виконання належним чином.

Так, договори поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10 та від 15.04.2019 № 12, на які сторони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, копії яких додано відповідачем до відзиву на позов, виходячи з їх предмету, за своєю правовою природою є договорами позики, визначення якого наведено у частині 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, відповідно до якого за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За правовою характеристикою договір позики є одностороннім, оскільки укладаючи договір, лише одна сторона-позичальник зобов`язується до вчинення дій-повернення отриманої суми позики, а друга сторона позикодавець, стає кредитором, набуваючи тільки права вимоги.

З огляду на односторонній характер договору позики та положення статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання за цим договором припиняються в разі повернення позичальником суми позики в повному обсязі у встановлений строк.

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, в той час як частиною 4 цієї статті встановлено заборону суду збирати докази , що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". У рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), зазначено, що суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, від 18.04.2023 у справі № 909/952/21.

З вищенаведених обставин справи, які підтверджені наявними у матеріалах справи належними та допустимими письмовими доказами, а саме: договорами поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10 та від 15.04.2019 № 12, банківськими виписками по рахунках позивача та відповідача, вбачається, що спірні грошові коштів в сумі 900 000 грн перераховані позивачем відповідачу за платіжною інструкцією від 11.11.2019 № 5399 із визначеним у реквізиті щодо призначення платежу його підставою саме оплату на виконання укладеного між сторонами договору поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10, за яким у позивача була відсутня заборгованість, оскільки за платіжними інструкціями від 21.10.2019 № 5312 та від 11.11.2019 № 5397 згідно з визначеним у них призначенням платежу було повністю сплачено отриману суму позики за вказаним договором в розмірі 2 000 000 грн, що у свою чергу свідчить про факт припинення на час перерахування спірної суми зобов`язань за цим Договором відповідно до положень статті 599 Цивільного кодексу України, й відповідно, відсутність правових підстав для її набуття відповідачем.

Зважаючи на це, господарський суд першої інстанції правильно застосував до спірних позадоговірних правовідносин щодо повернення безпідставно перерахованої позивачем відповідачу спірної суми грошових коштів за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399 норми глави 83 Цивільного кодексу України, які регулюють зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

При цьому колегія суддів враховує, що сама по собі обставина наявності у позивача на час перерахування спірної суми грошових коштів на виконання неіснуючих зобов`язань за договором про поворотну фінансову допомогу від 01.04.2019 № 10 заборгованості перед відповідачем за іншим аналогічним договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12, на спірну суму грошових коштів, у даному випадку не може свідчити про набуття вказаної суми відповідачем на правових підставах, оскільки за чинним законодавством саме платник має визначати призначення платежу, а відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги відбувається не автоматично, а лише за відповідним правочином, яким може бути або односторонній правочин вчинений шляхом подання однією із сторін відповідної заяви або двосторонній правочин у вигляді угоди сторін, а оскільки у матеріалах справи відсутній відповідний правочин, а договір поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12 не передбачає право відповідача зараховувати в рахунок заборгованості за ним грошові кошти, перераховані позивачем за іншими правовідносинами сторін, спірна сума грошових коштів не може вважатися такою, що сплачена позивачем на виконання договору поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12. Разом з цим, відповідно до визначеного позивачем у платіжному дорученні від 11.11.2019 № 5399 призначенні платежу, підставою перерахування спірної суми вказано договір поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10,за яким зобов`язання на момент такого перерахування вже були припинені, у зв`язку з чим у відповідача виникло кондикційне зобов`язання з повернення цих коштів, яке не припинено на встановлених законом підставах, зокрема, поверненням цих коштів або внаслідок вчинення відповідного правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Разом з цим колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що набуття спірної суми грошових коштів на погашення існуючої заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12 підтверджується фактом зміни позивачем призначення платежу у платіжній інструкції від 11.11.2019 № 5399 з оплати за договором поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10 на оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12, шляхом надсилання позивачем відповідачу листа від 11.11.2019, а також складеними між сторонами актами звірки розрахунків.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Зазначена правова позиція неодноразово викладалась в постановах Верховного Суду, зокрема в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського судувід 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 24.10.2018 у справі № 905/ 3062/17 , від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/ 1727/17, від 21.12.2020 у справі № 916/499/20

У доданому до відзиву на позов акті звірки розрахунків за період з 01.01.2021 по 22.12.2021 взагалі не зазначені відомості щодо розрахунків за договорами поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № № 10,12, а тому цей документ не відповідає встановленій ч. 1 статті 76 Господарського кодексу України вимозі щодо належності доказів, як їх спроможності містити відомості про факти, які входять у предмет доказування.

Зокрема, як правомірно зазначив суд першої інстанції, в акті звірки за період з 01.01.2021 по 22.12.2021, який підписаний обома сторонами, взагалі не відображені зобов`язання за договорами позики №10 від 01.04.2019 та №12 від 15.04.2019, а відображені інші господарські операції за договорами купівлі-продажу та поставки, а наявні в матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків за період 01.04.2019-26.05.2025 за договором №10 від 01.04.2019 та за період 15.04.2019 26.05.2019 за договором №12 від 15.04.2019 підписані тільки однією стороною, а саме відповідачем, а тому не є належними доказами, які можуть підтвердити наявність/відсутність заборгованості між ТОВ "Полесадсервіс" та ТОВ "Компанія "Агролайф" за вищевказаними договорами позики в сукупності з наявними у матеріалах справи первинними платіжними документами.

Разом з цим, як зазначено вище, заперечуючи проти існування боргу щодо повернення як безпідставно набутих спірних грошових коштів у розмірі 900 000 грн, що перераховані за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 599, відповідач у відповіді на вимогу-претензію від 28.05.2025 №28/05 зазначив, що листом від 11.11.2019 ТОВ "Полесадсервіс" змінив призначення платежу у платіжному дорученні від 11.11.2019 №5399 на Повернення зворотної фін.допомоги згідно договору №12 від 15.04.2019. і таким чином, на думку відповідача, платіж від 11.11.2019 №5399 на суму 900 000,00 грн був сплачений не за договором позики №10 від 01.04.2019, а за договором позики №12 від 15.04.2019, укладеним між ТОВ "Полесадсервіс" та ТОВ "Компанія "Агролайф".

Проте, у матеріалах справи відсутній лист ТОВ "Полесадсервіс" від 11.11.2019 про зміну призначення платежу , на який відповідач послався у зазначеній відповіді на претензію та він не зазначений у додатку до неї, у той час як позивач у позовній заяві зазначив про ненадання відповідачем доказів в обґрунтування викладених у вказаній відповіді на претензію заперечень проти існування боргу, в якості причини звернення з позовом у даній справі, а тому позивач не підтвердив факту складання такого листа.

В апеляційній скарзі відповідачем заявлено клопотання про прийняття судом апеляційної інстанції в якості додаткового доказу із наданням йому оцінки вказаного листа про зміну призначення платежу у платіжному дорученні від 11.11.2019 № 5399, посилаючись на наявність поважних причин ненадання цього листа до відповіді на претензію позивача та до відзиву на позов, з огляду на те, що з 03.10.2022 по 01.07.2023 в с. Кучерівка Петропавлівської сільської територіальної громади Куп`янського району Харківської області, на території якого знаходиться адміністративні будівлі відповідача, велися бойові дії, а з 27.02.2022 по 09.02.2022 відповідна територія перебувала в тимчасовій окупації, що підтверджується наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, внаслідок чого до вказаних будівель був доступ сторонніх осіб й була порушена систематизація і цілісність тек з документами, які там зберігались, у той час як за описом теки із договорами, укладеними у 2019 році, зазначався лист ТОВ «Полесадсервіс» від 11.11.2019 з уточненням призначення платежу, який був виявлений в ході відновлення архіву серед інших документів в інших теках.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні вказаного клопотання з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та ви мог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, всупереч вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не надано підтверджених доказами обґрунтувань щодо неможливості подання зазначеного додаткового доказу суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.

Так, за положеннями частин першої - четвертої статті 13 та статті 74 Господарського процесуального кодексуУкраїни судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з цим, наведені положення статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України містять правило щодо розподілу тягаря доказування між сторонами, за яким на кожну сторону покладено обов`язок із доказування саме тих обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень,

Натомість статтею 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено правила подання сторонами доказів.

Так, відповідно до цієї статті учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Разом з цим статтею 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відповідач викладає заперечення проти позову у відзиві.

Відзив, повинен містити, зокрема :

заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права;

перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання;

Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

До відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Як вбачається з відзиву на позов відповідач у ньому заперечив проти доводів позивача щодо того, що перераховані ним відповідачу грошові кошти в сумі 900 000 грн за платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399 є набутими без достатніх правових підстав, оскільки підставою їх перерахування зазначено договір поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10, пославшись на те, що на момент здійснення вказаного платежу перерахована відповідачем позивачу позика за вказаним Договором позики № 10 в сумі 2 000 000 грн платіжними дорученнями: від 01.04.2019 № 3414 на суму 900 000 грн, від 02.04.2019 № 3415 на суму 900 000 грн, від 04.04.2019 № 3417 на суму 200 000 грн вже була повернута в повному обсязі платіжними дорученнями: від 21.10.2019 № 5312 на суму 1000 000 грн та від 11.11.2019 № 5397 на суму 1000 000 грн, тоді як за договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12 відповідач перерахував позивачу платіжним дорученням від 15.04.2019 № 3450 позику в сумі 1 000 000 грн, яка була повернута за платіжним дорученням від 11.11.2019 №5400 в сумі 100 000 грн та вищезазначеним платіжним дорученням від 11.11.2019 № 5399 на перерахування спірної суми 900 000 грн.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідач у відзиві не послався на обставину направлення позивачем листа від 11.11.2019 про зміну призначення платежу в цьому платіжному документі з оплати за договором поворотної фінансової допомоги від 01.04.2019 № 10 на оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12, не додав цей лист до відзиву, не зазначив його серед доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача або як доказ, який не може бути поданий разом із відзивом, із зазначенням причин його неподання та доказів, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Крім наведеного колегія суддів також зазначає, що обставини, на які відповідач послався в апеляційній скарзі в обґрунтування поважності причини неподання вказаного листа суду першої інстанції, не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для отримання відповідачем вказаного документу до встановленого судом строку подання відзиву на позов та його подальшого подання разом з відзивом, тобто у встановлений строк, з огляду на те, що бойові дії в с. Кучерівка Петропавлівської сільської територіальної громади Куп`янського району Харківської області на території якого знаходиться адміністративні будівлі відповідача з 03.10.2022 по 01.07.2023 та окупація цього населеного пункту з 27.02.2022 по 09.09.2022, на які послався відповідач мали місце задовго до подання позову та відкриття провадження у даній справі у серпні 2025 року, у той час як відповідач не навів обставин та не надав доказів того, що після припинення вказаних бойових дій після 01.07.2023 та припинення окупації населеного пункту після 09.09.2022 об`єктивна можливість здійснити заходи з відновлення архіву, в якому зберігався вказаний документ, з`явилась лише після прийняття судом першої інстанції рішення по справі 03.11.2025.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи. Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Неналежне користування відповідачем процесуальними правами, що спричинило порушення передбаченого процесуальним законодавством порядку подання доказу не може бути підставою для прийняття нового доказу судом апеляційної інстанції.

Підстави неподання відповідачем до суду першої інстанції вказаного доказу не можуть вважатися поважними, оскільки залежать не від об`єктивних, незалежних від волі заявника обставин, а спричинені суб`єктивною поведінкою учасника справи.

Судова колегія зауважує, що здобуття нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи суперечить основоположним принципам змагальності та рівності сторін господарського судочинства.

А тому судова колегія не вбачає правових підстав для прийняття до розгляду нового доказу, що наданий з порушенням передбаченого Господарського процесуального кодексу України порядку.

Отже, заперечення відповідача щодо набуття ним спірної суми грошових коштів на підставі договору поворотної фінансової допомоги від 15.04.2019 № 12 не підтверджені доказами, у зв`язку з чим правомірно відхилені судом першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено при дотриманні норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення його без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Оскільки відповідно до п. 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у той час як апеляційна скарга відповідача на рішення суду про задоволення позову підлягає залишенню без задоволення, витрати скаржника на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на останнього.

Разом з цим 18.12.2025 від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд апеляційної інстанції стягнути на свою користь з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 29240 грн, до якої додано докази на підтвердження понесення відповідних витрат, яке задоволенню не підлягає, з огляду на те, що відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші ніж судовий збір судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у той час як апеляційна скарга відповідача на рішення суду про задоволення позову підлягає залишенню без задоволення.

Виходячи з наведеного, керуючись статтею 129, статтею 269, пунктом 1 статті 275, статтею 276, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Агролайфзалишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3559/23(922/2857/25) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза