ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1377/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛЕНТИН - С» адреса бульвар Олександрійський, буд. 73, м Біла Церква, Білоцерківський р-н, Київська обл., 09117

до відповідача Фізичної особи-підприємця Максимишинець Івана Васильовича адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1

про стягнення 214 013,63 грн,

Сторони не викликалися

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ:

Позивач заявив позов до Фізичної особи-підприємця Максимишинець Івана Васильовича адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 про стягнення 214 013,63 грн. заборгованості за договором поставки №00151 від 30.07.2025, з яких 170 000, 00 грн - сума попередньої оплати, 15 015,89 - пені, 25 500,00 грн - штраф за несвоєчасне виконання зобов`язання, 2 044,59 грн - інфляційного збільшення боргу, 1 453,15 грн - 3% річних.

Позов заявлено з посиланням на статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 181, 193, 216, 283 Господарського Кодексу України, статті 11, 525, 526, 530, 610, 611, 626, 628, 629, 759 Цивільного Кодексу України.

Ухвалою суду від 10.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Приписами ч. 3, 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом приписів ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Рішення та постанови ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Згідно з частиною 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі, покликаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки №00151 від 30.07.2025 в частині взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної поставки товару, внаслідок чого у відповідача виникла та рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 170 000,00 грн основного боргу. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем заявлено до стягнення з останнього 15 015,89 грн пені, 25 500,00 грн штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань, 2 044,59 грн інфляційних нарахувань та 1 453,15 грн трьох процентів річних.

Правова позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, хоча був своєчасно та в належний спосіб повідомлений про відкриття провадження у справі. Так, ухвала суду від 10.12.2025 була направлена відповідачу рекомендованою міською поштою з повідомленням і отримана відповідачем 27.12.2025, що підтверджується трек-номером №R84 відстеження посилок "УкрПошта", яке міститься в матеріалах справи.

Суд зазначає, що приписами ч. 2 ст. 14 ГПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 13 ГПК України).

Відповідно до частин третьої та сьомої ст.120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2018 у справі №904/6063/17, отримання поштової кореспонденції залежить від волевиявлення особи і на неї, як на суб`єкта господарської діяльності, покладається обов`язок належної організації отримання поштової кореспонденції, пов`язаної із здійснюваною господарською діяльністю. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (аналогічна позиція викладена в постановах КГС ВС від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Отже, судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про відкриття провадження та необхідність подання заяв по суті справи.

Відповідно до правової доктрини та ст. 2 та ст. 14 ГПК України суд керується засадами диспозитивності при здійсненні господарського судочинства.

Учасникам справи процесуальний закон покладає тягар доказування на сторони, надаючи їм право виявляти процесуальну активність та ініціативу у розвитку процесу для досягнення мети правосуддя.

Кожна сторона справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, яких суд вважає достатніми для ухвалення судового рішення.

Суд виходить з презумпції правомірності правочину на підставі якого виникли правовідносини та обставин, оскільки відповідач, не зважаючи на вимоги господарського суду, без поважних причин відзиву не подав та не заперечив обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Відповідач згідно правил ст. 165 ГПК України позбавляється права заперечувати проти таких обставини під час розгляду справи по суті.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Як встановлено з матеріалів справи, 30 липня 2025 року між Фізичною особою-підприємцем Максимишинець Іван Васильович (надалі за текстом - «Постачальник» / «Відповідач») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАЛЕНТИН - С» (далі - «Покупець» / «Позивач) було досягнуто згоди щодо поставки Жаровні Jufeba 60 (Фритюрниця Jufeba Автомат для смаження берлінерів із розстібною шафою та касета Фритюрниця для смаження «берлінерів» у комплекті з розстібною шафою та касетами. Кількість пончиків у касеті 60 шт. Виробник: Німеччина) (далі - Товар) та укладено відповідний Договір поставки №00151 (далі - Договір), згідно з яким Постачальник взяв на себе зобов`язання поставити товар в комплекті та відповідного типу, узгоджений Сторонами Договору, а саме - Жаровню Jufeba 60, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його.

Згідно п. 2.1.2. Договору Постачальник зобов`язаний вчасно та з дотриманням вимог договору поставити Покупцеві Товар, який повинен бути належної якості, відповідати вказаним технічним характеристикам та умовам експлуатації.

Відповідно п. 2.1.4. одночасно із поставкою Товару Постачальник зобов`язаний передати покупцю технічну документацію на товар ( інструкцію із експлуатації викладену українською або російською мовами).

Пункт 3.1. Договору визначено, що узгоджена Сторонами ціна на Товар за Договором погоджена рахунком-фактурою 000239 від 30.07.2025 р.

Згідно п. 3.2. Договору Покупець проводить оплату Товару на умовах 100% передоплати до відправки товару на склад Покупця.

Відповідно до п. 3.4. Договору датою проведення оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.

Відповідно до п. 4.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві Товар в термін, що не перевищує 7 (семи) календарних днів, з дати перерахування Покупцем передоплати за Товар.

30 липня 2025 року Постачальником було сформовано та передано Покупцю для оплати рахунок №000239 від 30.07.2025 на здійснення передоплати за Договором у розмірі 170 000,00 грн.

На виконання умов Договору, позивачем було здійснено 100% передоплату в сумі 170 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: №2 від 18.08.2025 (на суму 154 500,00 грн.), № 649 від 19.08.2025 (на суму 15 500,00 грн.)

Згідно з умовами Договору, кінцевий термін поставки Відповідачем товару сплив 26.08.2025.

15.10.2025 р. представник Позивача, шляхом направлення досудової вимоги № 10781 від 15.10.2025 (на електронну адресу Відповідача , що розміщена на офіційному сайті Відповідача http://pekar.com.ua/ua/contacts, а також додатково шляхом направлення цінного листа з описом вкладення на адресу місцезнаходження), звертався до Відповідача з вимогою повернути сплачену за Договором передоплату протягом 7-ми денного строку з дня отримання цієї Претензії, або поставити Товар згідно з умовами Договору Покупцю. Однак станом на дату звернення до суду Відповідачем не було поставлено Позивачу Товар, попередня оплата також повернута не була, відповіді на претензію не надав, що свідчить про порушення Відповідачем умов зобов`язання щодо поставки.

У зв`язку з цим Позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом з метою стягнення сплаченої попередньої оплати, штрафних санкцій по Договору, 3% річних та інфляційних втрат.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст. 11 ЦКУ передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 ЦКУ, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; зміна правовідношення; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.202 ЦК).

Статтею 204 ЦКУ передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 2 статті 214 Цивільного кодексу України передбачено, що особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

Згідно положень ст. 509 ЦКУ, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦКУ).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦКУ).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУ).

Частиною 1 ст. 604 ЦКУ передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦКУ).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦКУ, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з ст. 615 ЦКУ, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦКУ, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦКУ).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ).

Згідно ст. 631 ЦКУ, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Нормою ст. 638 ЦКУ передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 651 ЦКУ передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ст. 653 ЦКУ).

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦКУ).

Судом встановлено, що за своєю суттю договір №UUD-9753-2 від 05.12.2023 є договором купівлі-продажу (поставки).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 655 ЦКУ, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦКУ).

Приписами ст. 662 ЦКУ передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦКУ).

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ст. 664 ЦКУ).

Відповідно до положень ст. 689 ЦКУ, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 691 ЦКУ, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до положень ст. 692 ЦКУ, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Судом встановлено, що дійсно 30 липня 2025 року між Фізичною особою-підприємцем Максимишинець Іван Васильович (надалі за текстом - «Постачальник» / «Відповідач») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАЛЕНТИН - С» (далі - «Покупець» / «Позивач) було досягнуто згоди щодо поставки Жаровні Jufeba 60 (Фритюрниця Jufeba Автомат для смаження берлінерів із розстібною шафою та касета Фритюрниця для смаження «берлінерів» у комплекті з розстібною шафою та касетами. Кількість пончиків у касеті 60 шт. Виробник: Німеччина) (далі - Товар) та укладено відповідний Договір поставки №00151 (далі - Договір), згідно з яким Постачальник взяв на себе зобов`язання поставити товар в комплекті та відповідного типу, узгоджений Сторонами Договору, а саме - Жаровню Jufeba 60, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його.

Згідно п. 2.1.2. Договору Постачальник зобов`язаний вчасно та з дотриманням вимог договору поставити Покупцеві Товар, який повинен бути належної якості, відповідати вказаним технічним характеристикам та умовам експлуатації.

Відповідно п. 2.1.4. одночасно із поставкою Товару Постачальник зобов`язаний передати покупцю технічну документацію на товар ( інструкцію із експлуатації викладену українською або російською мовами).

Пункт 3.1. Договору визначено, що узгоджена Сторонами ціна на Товар за Договором погоджена рахунком-фактурою 000239 від 30.07.2025 р.

Згідно п. 3.2. Договору Покупець проводить оплату Товару на умовах 100% передоплати до відправки товару на склад Покупця.

Відповідно до п. 3.4. Договору датою проведення оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.

Відповідно до п. 4.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві Товар в термін, що не перевищує 7 (семи) календарних днів, з дати перерахування Покупцем передоплати за Товар.

Судом встановлено, що належними і допустимими доказами у справі підтверджується те, що на виконання умов договору позивачем було здійснено 100% передоплату в сумі 170 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: №2 від 18.08.2025 (на суму 154 500,00 грн.), № 649 від 19.08.2025 (на суму 15 500,00 грн.)

Проте на день звернення позивача до господарського суду з цим позовом, зазначений Товар не був поставлений позивачу, в порушення умов договору.

Відтак сума боргу складає - 170 000,00 грн.

Відповідач відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи не подав, не заперечив наявність непогашеної заборгованості.

Відтак, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення 170 000,00 грн основного боргу - повністю.

Щодо пені та штрафу.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків.

Згідно вимог ч. 2, ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Крім того, згідно з п. 6.2 Договору поставки №00151 від 30 липня 2025 року за непоставку, порушення строків поставки Товару, передбачених 4.1. Постачальник зобов`язаний сплатити Покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від вартості Товару за кожен день прострочення виконання відповідного зобов`язання, встановленого в Договорі, до моменту його належного виконання, а в разі прострочення поставки Товару більше ніж на 20 календарних днів додатково сплачує одноразовий штраф в розмірі 15 % від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

З огляду на це, задоволенню підлягає стягнення штрафу в розмірі 15 % від вартості несвоєчасно поставленого Товару у розмірі 25 500,00 грн.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 15 015,89 грн.

Здійснивши самостійний арифметичний розрахунок пені суд зазначає, що такий проведений коректно.

Щодо 3 % річних.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох відсотків річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на це, суд перевірив здійснені позивачем розрахунки і виявив що розрахунки правильні, в зв`язку з чим задоволенню підлягають три відсотки річних в межах суми 1 453,15 грн.

Щодо інфляційних втрат.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, також не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Однак, відповідно до пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 №14 інфляційні нарахування здійснюються на суму боргу, прострочення якого тривало не менше повного місяця і з застосуванням індексу інфляції такого місяця. Отже, рекомендовано з розрахунку виключати періоди, менші за місяць.

З огляду на це, суд перевірив здійснені позивачем розрахунки, в зв`язку з чим вимога про стягнення в межах заявленої в позовних вимогах суми інфляційних втрат 2 044,59 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Здійснивши перерахунок щодо сплати 3% річних, інфляційних втрат від суми попередньої оплати, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов`язань за кожний день прострочення та штрафу у розмірі 15% від суми невиконаних зобов`язань, які становлять 15 015,89 грн - пеня; 25 500,00 грн - штраф; 2 044,59 грн - інфляційні втрати; 1 453,15 грн - 3 % річних, суд вважає їх правовірними, обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню.

Положеннями статей 13-14 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом сума основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 214 013,63 грн.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій: 15 015,89 грн - пеня; 25 500,00 грн - штраф; 2 044,59 грн - інфляційні втрати; 1 453,15 грн - 3 % річних, суд вважає їх правовірними, обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню.

Матеріалами справи підтверджується порушення прав позивача відповідачем стосовно прострочення виконання ним власних обов`язків за договором поставки № 00151 від 30.07.2025.

Матеріалами справи підтверджується наявність непогашеної заборгованості у розмірі 170 000,00 грн - основного боргу.

Відповідач заяв по суті справи, власного контррозрахунку позовних вимог до суду не подав. Відтак, суд повністю задовольняє позовні вимоги.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України», зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відтак з урахуванням усіх встановлених обставин та зроблених правових висновків, враховуючи аргументи позивача та подані ним докази, суд вказує, що існують підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, на відповідача покладається 2 568,16 гривень витрат на оплату судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги - задовольнити.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Максимишинець Івана Васильовича (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛЕНТИН - С» (адреса бульвар Олександрійський, буд. 73, м Біла Церква, Білоцерківський р-н, Київська обл., 09117 ) 214 013,63 грн, з яких 170 000,00 грн сума основного боргу, 15 015,89 грн - пеня; 25 500,00 грн - штраф; 2 044,59 грн - інфляційні втрати; 1 453,15 грн - 3 % річних, а також 2 568,16 грн витрат з оплати судового збору за подання позовної заяви.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в Західному апеляційному господарському суді в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 10/02/2026

СУДДЯ Любомир АНДРЕЙЧУК