ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2026м. ДніпроСправа № 904/6802/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєвої І.В. за участю секретаря судового засідання Савенко В.А.

за позовом Фермерського господарства "Мічурін", Дніпропетровська область, с. Широчани

до відповідача-1: Апостолівської міської ради, Дніпропетровська область, м. Апостолове

відповідача-2: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Дніпропетровська область, м. Дніпро

про визнання права постійного користування

Представники:

від позивача: Шрамко О.Ю.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Холоділін А.М.;

СУТЬ СПОРУ:

Фермерське господарство "Мічурін" звернулося до господарського суду з позовною заявою до відповідача-1: Апостолівської міської ради, відповідача-2: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якій просить суд визнати за Фермерським господарством "Мічурін" право постійного користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення площею 29,0 га для ведення фермерського господарства з кадастровими номерами :01:001:0132, :01:001:0133, розташованими на території Апостолівської міської ради, Криворізький район, Дніпропетровська область.

Суд ухвалою від 03.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Ухвалив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 17.12.2025.

06.12.2025 позивач подав до суду клопотання, в якому просить суд забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Суд ухвалою від 08.12.2025 відмовив у задоволенні клопотання позивача.

В підготовче засідання 17.12.2025 з`явився представник позивача. Представники відповідачів-1,2 в підготовче засідання не з`явились.

Суд ухвалою від 17.12.2025 відклав підготовче засідання на 15.01.2026.

04.01.2026 відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області залучено у справі № 904/6802/25, як неналежний відповідач, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області жодним чином не порушувало прав позивача. На теперішній час Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є розпорядником спірних земельних ділянок. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, оскільки сам факт державної реєстрації земельної ділянки засвідчує лише її формування в натурі (на місцевості) та не породжує жодних прав чи обов`язків майнового характеру. У зв`язку із чим відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства "Мічурін" до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відмовити.

04.01.2026 відповідач-2 подав до суду клопотання, в якому просить суд забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Ухвалою від 06.01.2026 суд задовольнив клопотання відповідача-2.

12.01.2026 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що оскільки спірні ділянки :01:001:0132 та :01:001:0133) мають сільськогосподарське призначення, відповідач-2 згідно з пп. 50 п. 4 Положення є органом, що здійснює розпорядження такими землями державної власності (або здійснював до моменту їх переходу в комунальну власність, що наразі документально не підтверджено реєстрацією за міською радою). Державний акт є чинним, не скасованим і підтверджує виникнення права постійного користування у 1995 році. Відмова відповідача-2 у визнанні цього права за ФГ «Мічурін» блокує господарську діяльність підприємства та порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини (право на мирне володіння майном).

В підготовче засідання 15.01.2026 з`явились представники позивача та відповідача-2. Представник відповідача-1 в підготовче засідання не з`явився. 15.01.2026 представники позивача та відповідача-2 заявили усне клопотання, в якому просять суд забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Суд ухвалою від 15.01.2026 закрив підготовче провадження та призначив справу для судового розгляду по суті у судове засідання на 09.02.2026. Постановив провести судове засідання у справі № 904/6802/25 з Фермерським господарством "Мічурін" та Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судове засідання 09.02.2026 з`явились представники позивача та відповідача-2; представник відповідача-1 не з`явився.

В ухвалі від 03.12.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу було роз`яснено, що відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа (а.с.59) ухвала суду від 03.12.2025 доставлена до електронного кабінету відповідача-1 03.12.2025.

Відзив відповідач-1 до суду не подав.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено скорочене рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Апостолівської районної ради народних депутатів (сімнадцята сесія ХХІ скликання) від 13.05.1994 (а.с. 30) ОСОБА_1 надано в постійне користування із земель запасу для ведення селянського (фермерського) господарства 15,0 га, у тому числі 10,8 га ріллі, 4,2 га пасовищ, із земель запасу на території Михайлівської сільської ради народних депутатів.

Рішенням Виконавчого комітету Апостолівської районної ради народних депутатів від 15.03.1995 (а.с. 31) ОСОБА_1 надано в постійне користування із земель запасу для ведення селянського (фермерського) господарства додатково 15,6 га, у тому числі 14,0 га ріллі, 1,6 га полезахисних лісосмуг на території Михайлівської сільської ради народних депутатів.

06.12.1995 згідно з Державним актом на право постійного користування І-ДП № 023098 ОСОБА_1 було передано 29,0 га землі для ведення селянського/фермерського господарства. Цей Державний акт було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 225 (а.с. 13).

19.03.1996 відбулася державна реєстрація Фермерського господарства "Мічурін", ідентифікаційний код юридичної особи 24231744, заснованого ОСОБА_1 (а.с. 32-33).

Як зазначає позивач, згідно зі статутом фермерського господарства ОСОБА_1 передав земельну площу 29,0 га для ведення фермерського господарства. Згідно з положеннями ст. 2, 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції, чинній на час створення Фермерського господарства "Мічурін"), статті 92 Земельного кодексу України відбулася фактична заміна постійного землекористувача щодо цієї земельної ділянки з ОСОБА_1 на засноване ним Фермерське господарство "Мічурін".

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.12.2014 серія НОМЕР_1 (а.с. 34).

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_1 Фермерське господарство "Мічурін" продовжує використовувати земельну ділянку для ведення фермерського господарства. 17.04.2018 рішенням загальних зборів ОСОБА_1 був виключений зі складу членів Фермерського господарства "Мічурін" у зв`язку зі смертю. Відповідно до відомостей про земельні ділянки (а.с. 26-29) земельним ділянкам, які належали ОСОБА_1 площами 13,4 га та 15,6 га присвоєні кадастрові номери :01:001:0132 та :01:001:0133 відповідно. Починаючи з 19.03.1996 по теперішній час земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0132, :01:001:0133 знаходяться в користуванні Фермерського господарства "Мічурін", яке здійснює всі права та обов`язки, що покладаються на користувача, а саме сплачує податки та обробляє землю, що підтверджується Статутом та квитанціями про сплату податку.

Позивач стверджує, що 21.11.2025 Фермерське господарство "Мічурін" звернулося до Апостолівської міської ради Криворізького району Дніпропетровської області щодо внесення до Державного земельного кадастру змін про право постійного користування земельними ділянками загальною площею 29,0 га землі для ведення фермерського господарства, кадастрові номери :01:001:0132, :01:001:0133, розташованими на території Апостолівської міської ради Криворізького району Дніпропетровської області, за Фермерським господарством "Мічурін". Однак, як зазначає позивач, Апостолівська міська рада Криворізького району Дніпропетровської області передала звернення на розгляд Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Також позивач зазначає, що 21.11.2025 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо внесення до Державного земельного кадастру змін про право постійного користування земельними ділянками загальною площею 29,0 га землі для ведення фермерського господарства, кадастрові номери :01:001:0132, :01:001:0133, розташованими на території Апостолівської міської ради Криворізького району Дніпропетровської області, за Фермерським господарством "Мічурін".

Листом № 2990/299-25 від 14.11.2025 (а.с. 12) Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на подану Фермерським господарством «Мічурін» через Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Апостолівської міської ради заяву №155/13-06 від 10.11.2025 з доданими до неї копіями документів (вх. № 2895/0/298-25 від 10.11.2025) про внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:001:0132, :01:001:0133 щодо права постійного користування земельними ділянками за Фермерським господарством «Мічурін» повідомило наступне. Як вбачається з доданих до заяви копій документів ОСОБА_1 , на ім`я якого видано Державний акт на право постійного користування землею бланк серії І - ДП № 023098, зареєстрований 06.12.1995 за № 225, та який свого часу зареєстрував Фермерське господарство «Мічурін» та був його головою, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідно до доданої до заяви копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ). З огляду на зазначене, з питання переоформлення належного померлому майна слід звертатися до нотаріуса, до повноважень якого належить вирішення вказаного питання. Враховуючи вищевикладене, порушене у заяві питання не належить до повноважень територіальних органів Держгеокадастру та їх структурних підрозділів.

Позивач зазначає, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення ФГ надавалася як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства. Законодавством, чинним на момент створення Фермерського господарства "Мічурін", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності ФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто Закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. В той же час підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство. На сьогодні Фермерське Господарство «Мічурін» продовжує здійснювати фермерську діяльність та використовувати земельну ділянку на праві постійного користування. З огляду на викладене, Фермерське господарство "Мічурін" посилається на невизнання відповідачами (оспорювання) за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства, що і є причиною виникнення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання у постійне користування земельної ділянки) громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, у тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

За змістом ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції, чинній на час надання у постійне користування землі) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Згідно з ч. 5 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

За змістом ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції на час створення фермерського господарства) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

У ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Враховуючи наведене, земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства надавалася ОСОБА_1 як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Отже, законодавством, чинним на час створення Фермерського господарства «Мічурін», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності фермерським господарством як юридичною особою.

Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу у подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення фермерського господарства, без створення такого фермерського господарства.

За змістом ст. 2 Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7, ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється у порядку, який передбачений Земельним кодексом України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, який встановлений законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Наведені положення Закону України «Про фермерське господарство» передбачають, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

У п. 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зазначено, що у розумінні положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У пункті 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 №5-рп/2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

У п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зазначено, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство, як юридична особа.

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у п. 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі №906/392/18, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою згідно зі ст.141 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на момент розгляду справи) є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час реєстрації позивача) право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

У пунктах 66-69 постанови від 23.06.2020 у справі №922/989/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наведені положення законодавства свідчать, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

У земельному законодавстві (чинному на момент створення фермерського господарства й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою як смерть громадянина - засновника фермерського господарства - відсутня.

Правове становище селянського (фермерського) господарства, як юридичної особи та суб`єкта господарювання, у тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Отже, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства і подальшої державної реєстрації такого господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно, у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, яка надана для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває у користуванні такого господарства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зазначила, що зі смертю засновника фермерського господарства, якому земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно з державним актом на право постійного користування землею, таке право не є таким, що припинилось.

Після отримання ОСОБА_1 державного акта на право постійного користування землею ним засновано юридичну особу Фермерське господарство "Мічурін", яке було зареєстровано 19.03.1996, тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації фермерського господарства саме воно набуло права та обов`язки землекористувача.

Отже, відповідно до положень Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство» з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством і такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стаючи частиною його майна.

Позивач зазначає, що Фермерське господарство «Мічурін» є діючим підприємством, спірна земельна ділянка ніколи не вибувала з користування фермерського господарства, використовується за цільовим призначенням, фермерським господарством регулярно сплачує податки та подає до контролюючих органів відповідну звітність; вказані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви розрахунками загального мінімального податкового зобов`язання за податкові (звітні) періоди 2023-2024 роки, квитанціями, податковими деклараціями, платіжними інструкціями про сплату єдиного податку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Невизнання права постійного користування на вказану земельну ділянку, що полягає у неможливості внесення відповідних записів про речові права, а саме права постійного користування ФГ «Мічурін» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно призводить до порушення (невизнання) прав позивача.

Право фермерського господарства на безстрокове використання спірної земельної ділянки, яка була надана для створення і здійснення господарської діяльності фермерського господарства, є законними очікуваннями позивача, які підлягають захисту шляхом визнання за ФГ «Мічурін» права постійного користування спірною земельною ділянкою.

На підставі вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача-1: Апостолівської міської ради про визнання за Фермерським господарством "Мічурін" права постійного користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення площею 29,0 га для ведення фермерського господарства з кадастровими номерами :01:001:0132, :01:001:0133, розташованими на території Апостолівської міської ради Криворізького району Дніпропетровської області є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог до відповідача-2: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Об`єктом судового захисту відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Саме така особа, яка спричинила ці наслідки для позивача щодо його права, є стороною у спірному правовідношенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.. 14 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (п. 2, 4 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Відтак, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 461801782 та № 461802320 від 27.01.2026 власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0132 та :01:001:0133 є територіальна громада, Апостолівська міська рада.

Спір щодо визнання наявності права користування земельною ділянкою необхідно розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на право користування земельною ділянкою іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки предмет спору безпосередньо стосується їх прав та обов`язків.

Суд зазначає, що належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.

Оскільки позивач просить визнати його право постійного користування спірними земельними ділянками, власником яких є Апостолівська міська рада, то предмет спору, як і результат його вирішення, безпосередньо стосується прав і обов`язків власника земельної ділянки. Таким чином, у даному спорі саме Апостолівська міська рада є належним відповідачем.

В той же час, оскільки спірні земельні ділянки перебувають у власності Апостолівської міської ради, а Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є власником/розпорядником спірних земельних ділянок, господарський суд вважає, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є належним відповідачем за позовом Фермерського господарства "Мічурін" про визнання права постійного користування земельними ділянками.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги до Головного управління Держгеокадастру задоволенню не підлягають.

Господарський суд зазначає, що враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Тому суд вважає за необхідне відзначити, що інші доводи та міркування учасників справи судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача в розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за Фермерським господарством "Мічурін" (53821, Дніпропетровська область, с. Широчани, вул. Калинова, буд. 18, ідентифікаційний код 24231744) право постійного користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення площею 29,0 га для ведення фермерського господарства з кадастровими номерами :01:001:0132, :01:001:0133, розташованими на території Апостолівської міської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

У задоволенні позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відмовити.

Стягнути з Апостолівської міської ради (53800, Дніпропетровська область, м. Апостолове, вул. Центральна, буд. 65, ідентифікаційний код 04052583) на користь Фермерського господарства "Мічурін" (53821, Дніпропетровська область, с. Широчани, вул. Калинова, буд. 18, ідентифікаційний код 24231744) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 09.02.2026.

Суддя І.В. Мілєва