ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 925/611/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

прокурор - Колодяжна А.В. (посв. Від 05.12.2023 № 078667),

позивача-1 - Управління охорони здоров`я Черкаської обласної державної адміністрації - не з`явилися,

позивача-2 - Черкаської обласної ради - не з`явилися,

відповідача-1 - комунального некомерційного підприємства "Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради" - не з`явилися,

відповідача-2 - товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Трейд Енерджі" - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Трейд Енерджі" (далі - Товариство)

на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.09.2024 (суддя Гладун А.І.)

постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (головуючий суддя Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В. і Демидова А.М.)

у справі № 925/611/24

за позовом керівника Черкаської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі: 1) Управління охорони здоров`я Черкаської обласної державної адміністрації (далі - Управління);

2) Черкаської обласної ради (далі - Рада)

до: 1) комунального некомерційного підприємства "Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради" (далі - Лікарня);

2) Товариства

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 653 377,39 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.05.2025 № 32.2-01/924 у зв`язку з відпусткою судді Ємця А.А. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 925/611/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Колос І.Б. і Малашенкова Т.М.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.01.2026 № 32.2-01/17 у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 925/611/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і Малашенкова Т.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави в особі Управління та Ради звернувся до суду з позовом до Лікарні та Товариства про (з урахуванням заяви про зміну предмета позову, розглянутої та прийнятої судом):

- визнання недійсними додаткових угод № 5 від 01.10.2021, № 6 від 28.10.2021, № 7 від 22.12.2021, № 9 від 30.12.2021 (далі - Додаткова(і) угода(и) № 5-7, 9) до договору про закупівлю електричної енергії № 11176 від 05.02.2021 (далі - Договір), укладеного між Управлінням та Товариством;

- стягнення з Товариства на користь Черкаського обласного бюджету 653 377,39 грн, у тому числі: 460 924,43 грн безпідставно сплачених коштів, 160 592,32 грн інфляційних втрат та 31 860,64 грн 3% річних.

Позов обґрунтовано тим, що спірні Додаткові угоди № 5-7, 9 до Договору укладені з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За наслідками визнання недійсними цих Додаткових угод до Договору, в порядку статті 1212 ЦК України, до Черкаського обласного бюджету підлягають стягненню надміру сплачені грошові кошти, що становлять різницю між сумою бюджетних коштів, які фактично перераховано Товариству та сумою, що підлягала сплаті за електроенергію за ціною, визначеною Додатковою угодою № 4 до Договору.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.09.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025: позов задоволено частково; визнано недійсними Додаткові угоди № 5-7 до Договору, укладені Лікарнею і Товариством; стягнуто з Товариства на користь Черкаського обласного бюджету 460 924,43 грн безпідставно сплачених коштів; у решті позову відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що Додаткові угоди № 5-7 до Договору суперечать вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки шляхом укладення цих Додаткових угод відбулося збільшення ціни товару за Договором на понад 10%. Хоча під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених статтею 652 ЦК України та пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Зміст Додаткової угоди № 9 до Договору не суперечить вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що зумовлює відсутність підстав для визнання її недійсною. Укладаючи цю додаткову угоду, за день до закінчення строку дії Договору, сторони з урахуванням фактичного обсягу закупівлі встановили загальний обсяг фактично спожитої за Договором електричної енергії у розмірі 2 404 101,66 кВт/год та її вартість. Фактичний обсяг поставленої електричної енергії прокурор не оспорює. Ціну за одиницю товару Додатковою угодою № 9 до Договору сторони не змінювали.

Оскільки оспорювані Додаткові угоди № 5-7 до Договору є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між Товариством та Лікарнею щодо ціни за одиницю товару мали регулюватись Договором у редакції Додаткової угоди № 4, тому внаслідок виконання Лікарнею своїх зобов`язань фінансового характеру за додатковими угодами, Товариство безпідставно отримало грошові кошти у розмірі 460 924,43 грн, а тому останнє зобов`язане їх повернути на користь Черкаського обласного бюджету.

При цьому, суди відмовили у задоволенні вимоги прокурора про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки, обов`язок Товариства з повернення коштів виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними Додаткових угод № 5-7 до Договору. Ці вимоги заявлені прокурором до виникнення такого обов`язку у Товариства, відтак є безпідставними.

Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, Товариство звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій:

- на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, а також постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/4058/21, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22 про те, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору;

- на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, абзац другий частини першої статті 216 ЦК України у сукупності з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах в частині поширення дії правової конструкції двосторонньої реституції на обидві сторони додаткових угод у разі визнання їх недійсними.

У касаційній скарзі Товариство просить Верховний Суд:

- у випадку встановлення підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, - передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду;

- передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування правового висновку щодо питання застосування норм статей 216, 670, 1212 ЦК України до правовідносин із повернення грошових коштів, отриманих постачальником товару за результатами публічної закупівлі від споживача як оплати за поставлений товар, у зв`язку з тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики;

- скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Лікарня подала відзив на касаційну скаргу, в якому підтримала доводи скаржника, виклала свої міркування щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, просила касаційну скаргу задовольнити.

Прокурор також направив відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних рішення і постанови судів попередніх інстанцій, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення прокурора, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведення відкритих торгів № UA-2020-11-19-011176-с на електронній системі публічних закупівель "Prozorro" переможцем аукціону визнано Товариство.

Лікарня (замовник; споживач) і Товариство (учасник; постачальник) 05.02.2021 уклали Договір, за умовами якого:

- цей договір про закупівлю електричної енергії є домовленість сторін, за якою передбачається постачання обсягу фактичного споживання електричної енергії замовнику постачальником за вільними цінами (пункт 1.1);

- замовник розраховується з учасником за електричну енергію за ціною (тарифом), що визначаються відповідно до способу визначення ціни (тарифу) на електричну енергію згідно з комерційною пропозицією, яка є додатком до цього договору. Загальна сума розрахунків за цим договором складає 7 296 000 грн (сім мільйонів двісті дев`яносто шість тисяч гривень 00 копійок), в тому числі ПДВ (20%) 1 216 000 грн (один мільйон двісті шістнадцять тисяч гривень) за весь строк дії договору (пункти 5.1, 5.2);

- загальний обсяг споживання електричної енергії замовником за цим договором становить 3 200 000 кВт/год. (пункт 5.3);

- умови цього договору не можуть змінюватися, крім випадків передбачених Законом України "Про публічні закупівлі". Учасник повідомляє замовника про внесення змін до будь-яких умов договору не пізніше ніж за 20 днів до внесення таких змін. У разі відмови замовника від запропонованих учасником змін до цього договору, договір з учасником вважається розірваним в день настання таких змін. У разі не надання відмови замовником від запропонованих учасником змін, до цього договору, до дня з якого мають настати такі зміни, зміни вважаються прийнятими в повному обсязі (пункти 12.1-12.3);

- істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) може відбуватися відповідно до умов статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення ціни договору. Сторони погоджуються, що ціна (тариф) на послуги, що надаються на ринку електричної енергії споживачу, установлюються Регулятором в передбаченому чинним законодавством порядку. Ціна за 1 кВт/год. електричної енергії може бути змінена з першого числа місяця, в якому відбудуться такі зміни, що буде відображено в додатковій угоді до договору, за згодою сторін. Істотними умовами цього договору є предмет (найменування, кількість, якість), ціна та строк дії договору. Інші умови договору про закупівлю істотними не є та можуть змінюватися відповідно до норм Господарського та Цивільного кодексів. Істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника (споживача). Сторони можуть внести зміни до договору у разі зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача, а також у випадку зменшення обсягу споживчої потреби товару. У такому випадку ціна договору зменшується в залежності від зміни таких обсягів. Збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. (Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії). Зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) допускається за умови надання стороною, яка пропонує зміни, документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку в торговій зоні Об`єднаної енергетичної системи України (далі за договором - ОЕС України), а саме документи про факт та динаміку зміни ціни товару на ринку електричної енергії станом на поточний період порівняно з періодом укладення договору (місяця підписання останньої додаткової угоди до договору про зміну ціни одиниці товару) через коливання ціни на електричну енергію на ринку. Документальним підтвердженням факту коливання ціни електричної енергії на ринку або визначеному сегменті ринку може бути довідка, видана відповідною уповноваженою організацією, зокрема, але не виключно, ДП "Держзовнішінформ", Торгово-промисловою палатою, тощо. Висновки щодо коливання ціни на ринку мають бути зроблені на підставі оприлюднених в розділі "Аналітичні матеріали" веб-сайту ДП "Оператор ринку" даних щодо загального показника середньозваженої ціни електричної енергії на РДМ та ВДР, що склалася на ринку електричної енергії в торговій зоні ОЕС України за відповідний розрахунковий період, у порівнянні з середньозваженою ціною електричної енергії на РДН та ВДР за аналогічний по розміру розрахунковий період, в якому укладено договір (підписано останню додаткову угоду до договору про зміну ціни одиниці товару) (пункт 12.4);

- невід`ємною частиною цього договору є додатки у складі: додаток № 1 - Лист-повідомлення до договору про закупівлю електричної енергії; додаток № 2 - Договірні обсяги споживання електричної енергії; додаток № 3 - Комерційна пропозиція "Вільна ціна + передача"; додаток № 4 - Графік оплати за товар (пункт 15.14).

На виконання Договору Лікарня як замовник 05.02.2021 підписала та подала постачальнику лист-повідомлення до договору про закупівлю електричної енергії (додаток № 1) про вибір Комерційної пропозиції Товариства почати постачання електричної енергії з 01.02.2021 з Переліком об`єктів замовника (додатком № 1 до додатку № 1); Договірні обсяги споживання електричної енергії (додаток № 2); Комерційну пропозицію "Вільна ціна + передача" (додаток № 3); Графік оплати за товар (додаток № 4).

Відповідно до пункту 3 Комерційної пропозиції "Вільна ціна + передача" (додаток № 3) ціна 1 кВт/год. електричної енергії, з урахуванням тарифу на послуги з передачі, становить 2,28 грн з урахуванням ПДВ, у тому числі: ціна електричної енергії - 1,90 грн; податок па додану вартість у розмірі 20% до ціни електричної енергії - 0,38 грн.

Під час дії Договору сторони уклали додаткові угоди № 1 від 05.02.2021, № 2 від 18.08.2021, № 3 від 27.08.2021, № 4 від 17.09.2021 до Договору, а також оскаржувані Додаткові угоди № 5-7, 9.

Додатковими угодами № 4 від 17.09.2021, № 5-7 до Договору сторони зменшили загальний обсяг постачання електричної енергії та збільшили ціну за 1 кВт/год. електричної енергії, зокрема:

- додатковою угодою № 4 від 17.09.2021 сторони внесли зміни до Договору, якими, зокрема, з 01.08.2021 збільшили ціну за 1 кВт/год. електроенергії на 9,99% до 2,507 грн з ПДВ та зменшили обсяг закупівлі електричної енергії до 3 031 775,705624252 кВт/год;

- Додатковою угодою № 5 сторони внесли зміни до Договору, якими, зокрема, з 23.09.2021 збільшили ціну за 1 кВт/год. електроенергії на 9,99% до 2,75 грн з ПДВ та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 2 916 700,298181818 кВт/год;

- Додатковою угодою № 6 сторони внесли зміни до Договору, якими, зокрема, з 05.10.2021 збільшили ціну за 1 кВт/год. електроенергії на 9,99% до 3,02 грн з ПДВ та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 2 815 506,33 кВт/год;

- Додатковою угодою № 7 сторони внесли зміни до Договору, якими, зокрема, з 01.11.2021 збільшили ціну за 1 кВт/год. електроенергії на 9,99% до 3,32 грн з ПДВ та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 2 741 980,11 кВт/год.

Додатковою угодою № 9 у зв`язку з виконанням своїх зобов`язань за договором дійшли згоди зменшити обсяг закупівлі електричної енергії на 337 878,45 кВт/год. та зменшили ціну договору на 1 121 756,47 грн з ПДВ. Внесли зміни до пунктів 5.2, 5.3 Договору, встановивши загальну суму розрахунків за Договором у розмірі 6 174 243,53 грн з ПДВ за весь строк дії Договору; джерела фінансування: кошти місцевого бюджету - 6 152 403,40 грн з ПДВ, власні кошти - 21 840,13; змінили загальний обсяг споживання електроенергії до 2 404 101,66 кВт/год. Дійшли згоди вважати свої зобов`язання щодо постачання електричної енергії припиненими з 01.01.2022.

На виконання Договору Товариство у період з 01.01.2021 до 31.12.2021 поставило, а Лікарня спожила 2 400 471 кВт/год. електричної енергії, що підтверджується актами приймання-передачі № 35/0221, № 97/0321, № 50121041, № 50121051, № , № , № , № .

З урахуванням ціни за 1 кВт/год. електричної енергії, збільшеної на підставі Додаткових угод № 5-7 до Договору, за спожиту електричну енергію в обсязі 2 400 471 кВт/год. Лікарня сплатила Товариству 6 174 243,53 грн, що підтверджується реєстром платіжних документів.

На обґрунтування збільшення ціни товару на ринку та укладення Додаткових угод №5-7 до Договору постачальник надав споживачу довідки державного підприємства "Держзовнішінформ" від 02.09.2021 № 121/195, від 01.10.2021 № 121/241, від 07.10.2021 № 121/250 та від 05.11.2021 № 121/282, за змістом яких, згідно з інформацією з офіційного сайту державного підприємства "Оператор ринку" (https://www.oree.com.ua), середньозважені ціни на майданчику ринку "на добу наперед" (РДН) у торговій зоні ОЄС (об`єднаної енергетичної системи) України становлять:

- середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 05.02.2021 становить 1 640,97 грн/МВт/год.; середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 06.08.2021 становить 1 993,30 грн/МВт/год.; розрахункова зміна складає +21,47%;

- середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 17.09.2021 становить 2 374,09 грн/МВт/год.; середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 23.09.2021 становить 2 805,51 грн/МВт/год.; відсоток зміни ціни складає +18,17%;

- середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 01.10.2021 становить 2 372,73 грн/МВт/год.; середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 05.10.2021 становить 2 698,32 грн/МВт/год.; відсоток зміни ціни складає +13,72%;

- середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 28.10.2021 становить 3 113,44 грн/МВт/год.; середньозважена ціна на РДН в ОЕС України за 01.11.2021 становить 3 491,75 грн/МВт/год.; відсоток зміни ціни складає +12,15%.

Згідно з інформацією з офіційного сайту державного підприємства "Оператор ринку" за період з лютого 2021 року по грудень 2021 року ціна електричної енергії за 1 кВт/год становила:

17.09.2021 - на дату укладення додаткової угоди № 4 - 2,37409 грн;

01.10.2021 - на дату укладення додаткової угоди № 5 - 2,37273 грн;

28.10.2021 - на дату укладення додаткової угоди № 6 - 3,11344 грн;

22.12.2021 - на дату укладення додаткової угоди № 7 - 3,16392 грн.

Відповідно до статуту Лікарні, затвердженого розпорядженням голови Ради від 22.12.2018 № 421 (у редакції розпорядження від 22.05.2023 № 116-р), засновником підприємства є Рада (пункт 3), окремі повноваження делеговані Управлінню (орган управління) (пункт 4).

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними додаткових угод №5-7, 9 до Договору, стягнення безпідставно сплачених коштів у розмірі 460 924,43 грн, а також нарахованих інфляційних втрат у розмірі 160 592, 32 грн та трьох процентів річних у розмірі 31 860,64 грн.

За наслідками розгляду цієї справи суди обох інстанцій дійшли єдиного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Ради та Управління щодо визнання недійсними Додаткових угод №5-7 до Договору, стягнення з Товариства на користь Черкаського обласного бюджету 460 924,43 грн безпідставно сплачених коштів, а також відмови у задоволенні решти позовний вимог.

Суди виснували, що Додаткові угоди № 5-7 до Договору суперечить вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки шляхом укладення цих додаткових угод відбулося збільшення ціни товару за Договором на понад 10%. Хоча під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених статтею 652 ЦК України та пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Зміст Додаткової угоди № 9 до Договору не суперечить вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що зумовлює відсутність підстав для визнання її недійсною. Укладаючи цю Додаткову угоду, за день до закінчення строку дії Договору, сторони з урахуванням фактичного обсягу закупівлі встановили загальний обсяг фактично спожитої за Договором електричної енергії у розмірі 2 404 101,66 кВт/год та її вартість. Фактичний обсяг поставленої електричної енергії прокурор не оспорює. Ціну за одиницю товару Додатковою угодою № 9 до Договору сторони не змінювали.

Оскільки оспорювані Додаткові угоди № 5-7 до Договору є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між Товариством та Лікарнею щодо ціни за одиницю товару мали регулюватись Договором у редакції Додаткової угоди № 4, тому внаслідок виконання Лікарнею своїх зобов`язань фінансового характеру за додатковими угодами, Товариство безпідставно отримало грошові кошти у розмірі 460 924,43 грн, а тому останнє зобов`язане їх повернути на користь Черкаського обласного бюджету.

Відмову в задоволенні вимог прокурора про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України мотивовано тим, що обов`язок Товариства з повернення коштів виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними Додаткових угод № 5-7 до Договору. Ці вимоги заявлені прокурором до виникнення такого обов`язку у Товариства, відтак є безпідставними.

Натомість Товариство не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, зазначаючи, зокрема, про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, а також постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/4058/21, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21 та від 07.12.2022 у справі № 927/189/22 про те, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

У цьому контексті скаржник вважає, що положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачають можливість внесення необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину, дизельного палива, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, від якого помилково відступила Велика Палата Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Надаючи оцінку цим доводам Товариства, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 цього ж Кодексу передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 цього ж Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та приписами Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі", цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", замовники, учасники процедур закупівлі, суб`єкт оскарження, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом. Забороняється зловживання правами, у тому числі правом на оскарження рішень, дії чи бездіяльності замовника.

Як зазначено в частині першій статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі (частина четверта статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").

Разом з тим пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Отже, зазначені положення Закону України "Про публічні закупівлі" дають підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22).

У постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі (пункт 56).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоби за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоби не проводити новий тендер Закон України "Про публічні закупівлі" дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачі уклали Договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" і на момент підписання Договору погодили всі його істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань.

Додатковою угодою № 4 від 17.09.2021 до Договору, яка не є предметом спору у цій справі, сторони внесли зміни до Договору і, зокрема, з 01.08.2021 збільшили ціну за 1 кВт/год. електроенергії на 9,99% до 2 507 грн з ПДВ та зменшили обсяг закупівлі електричної енергії до 3 031 775,705624252 кВт/год.

У подальшому, сторони уклали, зокрема, Додаткові угоди № 5-7 до Договору, якими внесено зміни до обсягів електричної енергії, що постачається, та її ціни:

- додаткова угода № 5: обсяг - 2 916 700,298181818 кВт/год, ціна - 2,75 грн з ПДВ;

- додаткова угода № 6: обсяг - 2 815 506,33 кВт/год. по ціні - 3,02 грн з ПДВ;

- додаткова угода № 7: обсяг - 2 741 980,11 кВт/год., ціна - 3,32 грн з ПДВ.

Суди встановили, що таким чином, Додатковою угодою № 5 до Договору, сторони збільшили ціну 1 кВт/год. електричної енергії на 20,8%; Додатковою угодою № 6 до Договору - на 32,5%; Додатковою угодою № 7 до Договору - на 45,7%, від ціни, погодженої сторонами на момент укладення Договору.

Встановивши зазначене суди констатували, що оспорювані Додаткові угоди № 5-7 до Договору суперечать вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положенням статей 203, 215 ЦК України, оскільки, укладаючи Договір, сторони визначили ціну за продукцію (електричну енергію), тоді як після укладення Договору Товариство ініціювало підписання оспорюваних Додаткових угод до Договору, внаслідок чого відбулося збільшення вартості електричної енергії за одиницю кВт/год. більше ніж на 10%.

Отже, судами застосовано положення статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Як зазначалось, скаржник у касаційній скарзі просить Верховний Суд відступити від правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, а також від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.09.2022 у справі № 927/4058/21, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22.

У силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

У справі № 922/2321/22, від правових висновків Великої палати Верховного Суду у якій хоче відступити скаржник, прокурор також оскаржував додаткові угоди до договору, якими суттєво збільшено ціну за одиницю товару, що, як він вважав, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів та нівелювання результатів тендерної закупівлі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 зазначила, що зміна ціни товару у бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялися, то зміна ціни товару у бік збільшення у випадку збільшення ціни такого товару на ринку можлива лише, якщо це призвело до істотної зміни обставин у порядку статті 652 ЦК України якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали би договір або уклали би його на інших умовах. Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, установлених у статті 652 ЦК України та пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. Як наслідок, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, згідно з яким сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону.

При вирішенні спору у цій справі суди попередніх інстанцій врахували цю позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2321/22 та правильно застосували вказані положення законодавства.

Скаржник стверджує про помилковість цих висновків і вважає, що у Великої Палати Верховного Суду були відсутні підстави для відступу від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, про те, що сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

З вказаного обґрунтування скаржником підстави касаційного оскарження вбачається, що скаржник неправильно розуміє і трактує положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а його доводи в цій частині зводяться виключно до незгоди із висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладеним у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

У цьому контексті Верховний Суд враховує, що 28.05.2025 від Товариства надійшла заява про зупинення провадження у справі № 925/611/24 на підставі пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення.

Заяву мотивовано тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 29.01.2025 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 920/19/24 за позовом керівника Конотопської окружної прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Управління освіти Конотопської міської ради Сумської області до товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетичне партнерство" про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу та стягнення коштів для відступу (шляхом уточнення) від висновку щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, згідно з яким ціна за одиницю товару у будь-якому разі не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Передаючи справу № 920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів виходила, зокрема з того, що неможливість підняття ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї, що встановлена у договорі, створює ризики як для постачальників, які нестимуть матеріальні втрати від реалізації товарів за нижчими цінами, ніж встановлені на ринку, так і для покупців (зокрема, суб`єктів владних повноважень), які у випадку розірвання таких договорів не зможуть забезпечити належну та безперебійну роботу державних та комунальних підприємств. З урахуванням відсутності стабільної ситуації на енергетичному ринку, сторони договору можуть неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку. При цьому не має змінюватися саме загальна ціна договору, а факт коливання цін має бути належним чином доведений. З огляду на викладене, колегія суддів у справі № 920/19/24 зазначила про те, що підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є: (1) зміна законодавства: Велика Палата Верховного Суду хоч і зробила висновок щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-ІХ, утім не робила висновок щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX; (2) порушення принципу належного врядування з огляду на неоднакове праворозуміння пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі": Мінекономіки вважає, що сторони договору про закупівлю можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності відповідних умов, у той час як Велика Палата Верховного Суду вважає, що в будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі.

Оскільки суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення у справі № 925/611/24, врахували, у т.ч. й висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 (питання щодо відступлення від якого ставилося в ухвалі від 29.01.2025 у справі № 920/19/24) та безпосередньо посилалися на нього, а також з огляду на те, що аналогічно, з подібних мотивів, від зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду просило відступити і Товариство у поданій касаційній скарзі у цій справі № 925/611/24, Верховний Суд ухвалою від 29.05.2025 задовольнив заяву Товариства та зупинив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі № 925/611/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

За наслідками перегляду справи № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 не вбачала підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного нею у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 з наведених мотивів.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду і відхиляє доводи скаржника про це, адже вони фактично зводяться до власного суб`єктивного тлумачення ним пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" і не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, яка міститься у названій постанові.

Скаржник не навів причин, вагомих і достатніх аргументів, які би свідчили про помилковість висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та наявність обґрунтованих підстав для відступлення від такого висновку.

З цих же мотивів Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про необхідність відступлення від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/4058/21, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, оскільки в них викладено схожу правову позицію за наслідками розгляду спорів про визнання недійсними додаткових угод до договорів, які були укладені на підставі Закону.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави. Зважаючи, що касаційним судом не встановлено підстав для відступу від правового висновку, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, Верховний Суд відмовляє у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також, наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Товариство у касаційній скарзі наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 216 та статті 1212 ЦК України в частині поширення дії правової конструкції двосторонньої реституції на обидві сторони додаткових угод у разі визнання їх недійсними.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України).

У постанові від 12.06.2024 у справі № 922/2060/23 Верховний Суд вказував на можливість застосування реституції у спорі за позовом прокурора про визнання недійсними додаткових угод, укладених до договору про постачання електроенергії, з посиланням на те, що спорювані додаткові угоди укладені в порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі", а саме без належного обґрунтування та достатнього документального підтвердження, з якого можливо було б визначити динаміку ціни у період з часу укладання договору про закупівлю товарів по дату укладення додаткових угод до договору. Прокурор зазначав, що "каскадне" підвищення ціни товару шляхом укладення протягом короткого проміжку часу додаткових угод до договору свідчить про намагання постачальника перекласти ризики здійснення власної підприємницької діяльності на замовника, а також про намір освоїти передбачені умовами договору первісні обсяги коштів замовника при одночасному зменшенні кількості електроенергії, що фактично спожита замовником.

Суд касаційної інстанції, переглядаючи судові рішення про задоволення позову у справі № 922/2060/23 (з урахуванням зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції апеляційним судом), погодився з судами щодо наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод, внаслідок чого у відповідача відпала підстава набуття грошових коштів у сумі 3 770 747,81 грн, які останній зобов`язаний повернути відповідно до статей 216, 1212 ЦК України, оскільки оспорювані у цій справі угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між сторонами щодо визначення ціни електричної енергії, поставленої за договором про постачання електричної енергії, мали здійснюватися відповідно до умов укладеного договору.

За таких обставин колегія суддів відхиляє посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 216, 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, з огляду на наявність такого висновку, сформованого, зокрема, у постанові від 12.06.2024 у справі № 922/2060/23 (близька за змістом позиція викладена Верховним Судом і у постанові від 30.01.2025 у справі № 916/1230/24).

Отже, доводи скаржника про відсутність висновку щодо можливості застосування положень статей 216, 1212 ЦК України у спорах про визнання недійсними додаткових угод, укладених з порушенням, положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не знайшли свого підтвердження, і суди у справі, яка переглядається № 925/611/24, встановивши підстави для визнання недійсними оспорюваних правочинів, цілком обґрунтовано виснували, що з урахуванням положень статей 216, 1212 ЦК України Товариство зобов`язане повернути кошти на користь місцевого бюджету, правова підстава набуття яких (коштів) відпала.

Верховний Суд наголошує, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Що ж до доводів скаржника про необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування положень статей 216, 1212 ЦК України в контексті поширення дії правової конструкції двосторонньої реституції на обидві сторони додаткових угод у разі визнання їх недійсними, то колегія суддів не вбачає підстав для формування таких абстрактних висновків про відсутність яких зазначає скаржник.

Отже, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, також не знайшла свого підтвердження.

Крім того, скаржник, посилаючись на відсутність висновку щодо застосування положень статей 216, 1212 ЦК України, зазначає, що справа містить виключну правову проблему та просить Суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язку) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Водночас, наведені скаржником доводи не містять належного обґрунтування існування виключної правової проблеми у цій справі у правозастосуванні положень статей 216, 1212 ЦК України, зважаючи також на те, що Верховний Суд вже викладав правові висновки щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, про що вказувалось і у цій постанові.

Отже, мотиви касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування рішення і постанови судів попередніх інстанцій відсутні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу Товариства слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Трейд Енерджі" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 18.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі № 925/611/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова