ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/14802/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - фізичної особи-підприємця Дубини Марії Віталіївни - адвоката Денисенка С.О. (ордер АА № 1660101 від 24.12.2025),

відповідача - акціонерного товариства "Універсал Банк" - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - Банк)

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 (суддя Зеленіна Н.І.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.)

у справі № 910/14802/24

за позовом фізичної особи-підприємця Дубини Марії Віталіївни (далі - Підприємець)

до Банку

про визнанням недійсним одностороннього правочину.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Підприємець звернулася до суду з позовом до Банку про визнання недійсною односторонньої відмови, правочину вчиненого Банком, про розірвання договору банківського обслуговування/банківського рахунка, за яким Підприємцю було відкрито у Банку рахунок № НОМЕР_1 та поточний рахунок, як фізичній особі № НОМЕР_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Підприємця не було повідомлено про жодний з критеріїв ризику, установлених Національним банком України у додатку 19 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", та в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку, оскільки таких критеріїв ризику не існувало.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.05.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025:

- позов задоволено;

- визнано недійсним односторонній правочин, вчинений Банком щодо розірвання договору банківського обслуговування/банківського рахунка, за яким Підприємцю відкрито у Банку рахунок № НОМЕР_1 та поточний рахунок, як фізичній особі № НОМЕР_2 .

Суди виснували незаконність односторонньої відмови відповідача від договору банківського обслуговування, укладеного з позивачем, оскільки підстави для встановлення відповідного рівня ризику відповідачем не доведені, а розірвання договору з позивачем у такий спосіб порушує його права. Зокрема, відповідач не надав судам оформленого рішення у вигляді висновку чи іншого документа відповідача про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, що, за висновками судів, є обов`язковою умовою для припинення договірних відносин з мотивів, які доводить Банк в обґрунтування своїх заперечень проти заявленого позову.

Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, Банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про неправильне застосування судами норм частини шостої статті 7, статей 11, 12, 15 Закону України Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", а також порушення норм статей 14, 73, 74, 77, 79, 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

- від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, від 28.02.2023 у справі № 910/10855/21, від 09.01.2024 у справі № 922/1253/23, від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23, від 09.09.2025 у справі № 910/11210/24, від 05.08.2025 у справі № 910/11268/24, від 27.05.2025 у справі № 910/6311/24, від 20.11.2024 у справі № 910/11103/23 (щодо неправильного застосування зазначених норм матеріального права);

- від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 910/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 (щодо порушення норм процесуального права).

Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Від Підприємця надійшов відзив на касаційну скаргу Банку, в якому позивач, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних відповідачем судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

За наслідками розгляду справи у судовому засіданні 29.01.2026 від Підприємця 03.02.2026 надійшли додаткові пояснення у справі щодо питання дотримання позивачем при зверненні з цим позовом правил предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, які виникли у Верховного Суду.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника позивача, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.03.2021 між Підприємцем та Банком укладено та підписано анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Відкрито поточний рахунок № НОМЕР_3 , рахунок для здійснення підприємницької діяльності № НОМЕР_1 .

Банк 26.08.2024 звернувся до Підприємця із проханням надати пояснення, договори, фінансову звітність та інші документи.

Підприємець надала Банку витребувану інформацію.

Банк 06.09.2024 повідомив Підприємця щодо прийняття ним рішення про відмову від підтримання ділових відносин з 06.09.2024, на підставі абзацу 3 частини першої статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", статті 1075 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у зв`язку з чим Банк припиняє свої зобов`язання за договором банківського обслуговування/банківського рахунку та розриває договір банківського обслуговування/банківського рахунку. У листі також повідомлено Підприємця про необхідність звернутися до Банку для закриття рахунків до 16.09.2024. В іншому випадку рахунки самостійно будуть закриті банком.

Підприємець вважає такі дії Банку з вчинення одностороннього правочину щодо припинення договору про надання банківських та інших послуг від 16.09.2024 такими, що суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та умовам договору, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша статті 1066 ЦК України).

За змістом статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон).

Так, у силу положень пункту 1 частини другої статті 6 Закону банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Питання застосування ризик-орієнтованого підходу врегульовані статтею 7 Закону, за приписами частин першої-третьої, шостої якої:

- суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу (частина перша);

- застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів) (частина друга);

- критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених, відповідно, Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України, згідно зі статтею 18 цього Закону, виконує функції державного регулювання і нагляду (абзаци перший, другий частини третьої);

- суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною (частина шоста).

Питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовані статтею 15 Закону, абзацом четвертим частини першої якої передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

При цьому, відповідно до пункту 39 частини першої статті 1 Закону неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу, відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення), зокрема, передбачено:

- банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною 1 статті 15 Закону (пункт 1 додатку 12 до Положення);

- банк, з урахуванням ризик-профілю клієнта, на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до положення (пункт 11 додатку 1 до Положення);

- якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність) то банк, за потреби, вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає посилені заходи належної перевірки (далі - ПЗНП) у разі присвоєння високого рівня ризику (пункт 12 додатку 1 до Положення);

- банк самостійно визначає види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення ПЗНП (пункт 5 додатку 6 до Положення);

- банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною 6 статті 7 Закону про ПВК/ФТ. В інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо: 1) клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів; 2) клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками (пункт 61 розділу IV Положення).

Як з`ясовано судами, пунктом 2 підписаної Підприємцем анкети-заяви до договору про надання банківських послуг передбачено, що: "підписанням цієї Анкети-заяви підтверджую, що я ознайомлений з актуальною (чинною) редакцією Умов і правил обслуговування в АТ "Універсал Банк" при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/terms, тарифами, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/rates (далі - Договір) та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони мені зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення".

За наслідками дослідження Умов і правил Банку суди встановили, що:

- клієнт зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує Банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. У разі ненадання клієнтом необхідних документів чи відомостей або умисного подання неправдивих відомостей про себе Банк відмовляє клієнтові в його обслуговуванні (пункт 4.2.1 глави 4 розділу I);

- Банк має право: витребувати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує Банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (пункт 4.3.6 Глави 4 розділу I);

- Банк має право: відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції, у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Банк може, в передбаченому чинним законодавством порядку, призупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (в тому числі шляхом припинення ділових відносин) або проведення фінансової операції, а також застосувати інші заходи перестороги при наявності підстав, передбачених: Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення"; Законом України "Про банки і банківську діяльність"; Законом України "Про санкції"; нормативними актами Національного банку України, які регулюють здійснення банками фінансового моніторингу; внутрішніми документами банку з питань здійснення фінансового моніторингу або іншими нормами чинного законодавства України та міжнародних договорів України. Банк не встановлює ділові відносини (не провадить валютно-обмінні операції, фінансові операції з банківськими металами, з готівковими коштами) з юридичними або фізичними особами, які включені до Переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції. Для встановлення правомірності переказу Банк за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на 90 календарних днів (пункт 4.3.10 глави 4 Розділу I);

- договір може бути розірвано за ініціативою однієї із сторін. Розірвання Договору за ініціативою Банку здійснюється шляхом відповідного повідомлення клієнта будь-якими каналами дистанційної комунікації, в тому числі, але не виключно, шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну пошту клієнта та/або надіслання повідомлення в мобільний додаток тощо. Протягом 10 календарних днів з дня направлення Банком повідомлення про розірвання Договору, клієнт має подати до Банку доручення про переказ залишку коштів на рахунках клієнта на рахунки клієнта в іншому банку. При цьому за наявності залишку грошових коштів на рахунках клієнта в іноземній валюті, на наступний день після відправлення Банком клієнту повідомлення про розірвання з ним Договору клієнт доручає Банку здійснити продаж іноземної валюти на валютному ринку України (далі ВРУ) від імені клієнта з відшкодуванням Банку витрат на оплату зборів, комісій та вартості наданих послуг, що діє на дату і час проведення Банком операції і зарахувати кошти на рахунок клієнта в національній валюті по курсу купівлі Банка, що відображається в мобільному додатку на дату зарахування коштів на рахунок клієнта. На 11 (одинадцятий) календарний день з дня відправлення повідомлення про розірвання Договору, Банк блокує рахунки клієнта (обмежує в користуванні рахунками), що були відкриті згідно з Договором, а після закінчення 45 (сорока п`яти) календарних днів рахунки клієнта закриваються. У випадку неотримання Банком, протягом 10 (десяти) календарних днів, з дня надсилання Банком повідомлення про розірвання Договору, доручення про переказ залишку коштів клієнта на рахунки клієнта в іншому банку Банк на 11 (одинадцятий) календарний день за днем надсилання заяви про розірвання Договору переносить залишок грошових коштів на балансовий рахунок №2903 та обліковує (зберігає) їх до часу звернення клієнта до Банку для їх отримання, але не довше, ніж 3 роки з дати перенесення коштів на відповідний балансовий рахунок (пунктами 10.4.1, 10.4.3 глави 10 Розділу I);

- у випадку прийняття Банком рішення відмовитися від підтримання ділових відносин на підставі статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Банк в день надсилання повідомлення клієнту з ініціативою щодо розірвання Договору через будь-які канали Дистанційного обслуговування, блокує рахунки клієнта (обмежує в користуванні рахунками), що були відкриті згідно з Договором. При наявності залишку грошових коштів на рахунках клієнта, відкритими відповідно до умов Договору, і якщо клієнт протягом 10 календарних днів після повідомлення про розірвання з ним Договору з ініціативи Банку не звернувся з дорученням про переказ залишку на рахунок клієнта в іншому банку, Банк переносить залишок грошових коштів на транзитний рахунок №2903 та обліковує (зберігає) до часу звернення клієнта до Банку для переказу на рахунок клієнта в іншому банку, але не довше, ніж 3 роки з дати перенесення коштів на відповідний балансовий рахунок (пункт 10.6 глави 10 розділу I).

З урахуванням наведеного суди виснували, що в силу вимог ЦК України та приписів спеціального законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів Банк зобов`язаний в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, у тому числі шляхом розірвання договорів.

Водночас, у цьому контексті суди звернули увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, від 28.02.2023 у справі № 910/10855/21 та від 09.01.2024 у справі № 922/1253/23, про те, що обов`язок банку, як суб`єкта первинного фінансового моніторингу, відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту категорії ризику на рівні неприйнятно високого ризику.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду суди зазначили, що у спірному випадку право Банку відмовитися від договірних відносин з Підприємцем шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених Законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Разом із тим, як з`ясували суди попередніх інстанцій, Банк не надав будь-яких документів, які б підтверджували існування правових підстав для встановлення Підприємцю неприйнятно високого ризику.

Відповідачем, як єдину підставу для визнання діяльності позивача підозрілою, зазначено надходження на його рахунок коштів понад суми зазначеної в ризик-профілі та зняття отриманих коштів від підприємницької діяльності з рахунку.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, в судовому засіданні Банк наголошував, що ним, за результатом проведення внутрішньої перевірки, відповідно до наявної публічної інформації, встановлено неприйнятно високий ризик стосовно Підприємця. Водночас доказів проведення відповідної внутрішньої перевірки Банк судам не надав і у матеріалах справи відсутнє рішення Банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами такої перевірки.

За таких обставин суди обох попередніх інстанцій виснували, що відповідач жодними належними та допустимими (в розумінні статей 73, 76-79, 86, 269 ГПК України) доказами не довів обґрунтованості підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, а тому, з огляду на вимоги чинного законодавства, наведені відповідачем обставини, не підтвердженні відповідними доказами, не дають підстав для припинення (розірвання) договірних відносин з позивачем в односторонньому порядку.

Ураховуючи доведення Підприємцем своїх позовних вимог, а також не представлення Банком більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Натомість Банк, не погоджуючись із такими висновками судів попередніх інстанцій, зазначає про неправильне застосування судами норм частини шостої статті 7, статей 11, 12, 15 Закону України Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", а також порушення норм статей 14, 73, 74, 77, 79, 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у низці постанов.

Переглядаючи в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, виходячи з предмета та підстав заявленого Підприємцем позову, заперечень відповідача та з огляду на встановлені судами обставин справи, Верховний Суд зазначає таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З огляду на пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (стаття 125 Конституції України).

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародне і національне законодавство передбачає принцип спеціалізації судів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі № 635/551/17 виснувала, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним, Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Так, у силу положень статті 1 ГПК України, Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).

За приписами частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 14 ГПК України розкриває таку основну засаду (принцип) господарського судочинства як диспозитивність господарського судочинства та передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Водночас стаття 20 ГПК України визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої зазначеної статті ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Верховний Суд зазначає, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 та від 13.09.2019 у справі № 910/8729/18.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17 зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 виснувала, що при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча би одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Схожі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.

Верховний Суд у постанові від 16.10.2024 у справі № 914/15/24 також виснував, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28.04.2023 у справі № 915/390/22.

Як встановлено судами, Дубина Марія Віталіївна як фізична особа-підприємець звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Банку про визнання недійсною односторонньої відмови, правочину вчиненого Банком, про розірвання договору банківського обслуговування/банківського рахунка, за яким, як стверджує Підприємець, їй було відкрито у Банку рахунок № НОМЕР_1 та поточний рахунок, як фізичній особі № НОМЕР_2 , з мотивів неправомірності таких дій відповідача (за відсутності для цього належним чином підтверджених підстав).

Отже, за доводами позивача у цій справі, внаслідок односторонньої відмови відповідача, - правочину, вчиненого Банком, розірвано договір банківського обслуговування/банківського рахунка, за яким Підприємцю було відкрито у Банку як рахунок фізичній особі-підприємцю № НОМЕР_1 , так і поточний рахунок як фізичній особі № НОМЕР_2 .

За наслідками оцінки заявлених Підприємцем позовних вимог, суди попередніх інстанцій, зокрема, зазначили, що "25.03.2021 між Підприємцем та Банком укладено та підписано анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Відкрито поточний рахунок № НОМЕР_3 , рахунок для здійснення підприємницької діяльності № НОМЕР_1 ".

З огляду на предмет та підстави заявленого Підприємцем позову у цій справі, враховуючи, оскарження позивачем правочину - односторонньої відмови від договору, за яким, як стверджує сама позивач, їй було відкрито рахунок у Банку, у тому числі як фізичній особі, а також з огляду на наявність у матеріалах справи одночасно двох анкет-заяв до договору про надання банківських послуг (Підприємцем до позовної заяви долучено анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, підписану Дубиною Марією Віталіївною як фізичною особою на відкриття рахунку № НОМЕР_3 , а Банком до відзиву на позов долучено анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, підписану Дубиною Марією Віталіївною як фізичною особою-підприємцем на відкриття їй рахунку № НОМЕР_1 для здійснення підприємницької діяльності), Верховним Судом, з метою з`ясування обставин дотримання позивачем при зверненні до господарського суду із цим позовом правил предметної та суб`єктної юрисдикції, у судовому засіданні 29.01.2026 ставилися відповідні питання представникам сторін, у тому числі щодо:

- кількості підписаних Дубиною Марією Віталіївною анкет-заяв Банку до договору про надання банківських послуг;

- кількості укладених сторонами договорів банківського обслуговування/банківського рахунка, зокрема, відкриття поточного рахунку № НОМЕР_3 та рахунку для здійснення підприємницької діяльності № НОМЕР_1 на підставі договору, від якого односторонньо відмовився Банк, як стверджує позивач і вважали суди попередніх інстанцій, чи двох окремих договорів.

Представник Підприємця у судовому засіданні 29.01.2026 та, в подальшому, у додаткових поясненнях у справі від 03.02.2026 повідомив Верховний Суд про укладення сторонами за наслідками підписання Дубиною Марією Віталіївною анкети-заяви до договору про надання банківських послуг лише одного договору.

Водночас, представник Банку у судовому засіданні 29.01.2026 повідомив Верховний Суд про підписання Дубиною Марією Віталіївною двох анкет-заяв до договору про надання банківських послуг, окремо на укладення договору з метою викриття їй рахунку у Банку як фізичній особі-підприємцю та договору з метою викриття їй рахунку як фізичній особі. За твердженнями представника Банку підписання кожної анкети-заяви клієнта до договору про надання банківських послуг має наслідком укладення окремого договору банківського обслуговування/банківського рахунка із Банком.

За наведеного, ураховуючи наведені пояснення представників сторін, а також з огляду на наявність у матеріалах справи двох анкет-заяв до договорів про надання банківських послуг Дубини Марії Віталіївни (окремо щодо відкриття рахунка № НОМЕР_1 як фізичній особі та щодо відкриття рахунка № НОМЕР_1 для здійснення підприємницької діяльності), висновки судів попередніх інстанцій про те, що за договором банківського обслуговування/банківського рахунка, від якого відмовився Банк внаслідок односторонньої відмови (оспорюваного правочину), Підприємцю було відкрито у Банку рахунок № НОМЕР_1 та поточний рахунок, як фізичній особі № НОМЕР_2 , є суперечливими та передчасними, такими, що здійснені за неповного з`ясування обставин справи, змісту спірних правовідносин та неповного дослідження поданих сторонами доказів.

Водночас ці обставини мають істотне значення у питанні дотримання позивачем при зверненні з цим позовом правил предметної та суб`єктної юрисдикції, а відтак і правомірності розгляду господарськими судами заявлених позивачем позовних вимог у сформульованій ним редакції, з якої вбачається спрямованість заявленого позову, у тому числі на захист прав позивача як фізичної особи у її правовідносинах із Банком за договором банківського обслуговування/банківського рахунка, які (правовідносини) не пов`язані із здійсненням нею господарської діяльності.

Проте, зазначене залишилося поза увагою та оцінкою судів попередніх інстанцій.

Зокрема, виходячи з предмета та підстав заявленого у цій справі позову, наведених висновків Верховного Суду у питанні розмежування судами предметної та суб`єктної юрисдикції, у тому числі сформованих у складі Великої Палати Верховного Суду, судами без належного дослідження залишено суть права/інтересу, за захистом якого звернувся позивач у цій справі та характер спірних правовідносин, з огляду на заявлені позовні вимоги та наявні у матеріалах справи докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення.

У цьому контексті Верховний Суд, зокрема, звертає увагу на те, що при зверненні з цим позовом Підприємцем до позовної заяви долучено саме анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, підписану Дубиною Марією Віталіївною як фізичною особою на відкриття рахунку № НОМЕР_3 як фізичній особі, а не анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, підписану Дубиною Марією Віталіївною як фізичною особою-підприємцем на відкриття їй рахунку № НОМЕР_1 для здійснення підприємницької діяльності, яку Банк, у подальшому, долучив до відзиву на позов.

У силу приписів частини першої, другої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Верховний Суд зазначає, що розгляд і вирішення справи неповноважним складом суду відповідно до пункту 1 частини першої статті 310 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд судом касаційної інстанції.

З огляду на неповне з`ясування судами обставин справи, які мають значення у питанні дотримання позивачем при зверненні з цим позовом правил предметної та суб`єктної юрисдикції, з урахуванням меж перегляду справи у суді касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України, у Верховного Суду відсутні підстави для висновку про прийняття оскаржуваних судових рішень неповноважним складом суду.

Водночас, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За наведеного Верховний Суд не вбачає очевидно неприйнятними доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права на які посилається Банк у касаційній скарзі.

Так, колегією суддів з`ясовано, що Верховним Судом у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 910/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 (на які посилається скаржник у касаційній скарзі) викладено висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Верховний Суд зазначає, що наведені висновки щодо застосування норм господарського процесуального права підлягають урахуванню господарськими судами у розгляді спорів безвідносно до обставин конкретної справи.

Отже, доводи Банку про неповне зсування обставин справи та ненадання судами оцінки окремим доказам у справі, хоч і в іншому контексті, однак знайшли своє часткове підтвердження з урахуванням наведених Верховним Судом недоліків, допущених судами попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України позбавлений процесуальної можливості з`ясовувати та встановлювати вищевказані обставини, що мають значення для справи, а їх відсутність перешкоджає прийняттю законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

У зв`язку з наведеним, постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не з`ясували обставин дотримання позивачем при зверненні до господарського суду із цим позовом правил предметної та суб`єктної юрисдикції, не перевірили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані із цим обставини, які підлягали першочерговому з`ясуванню безвідносно до наслідків розгляду цієї справи по суті заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим рішення судів попередніх інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими внаслідок порушення норм процесуального права.

У свою чергу, доводи відзиву на касаційну скаргу та додаткових пояснень позивача у справі від 03.02.2026 не спростовують недослідження судами зазначених обставин і не можуть бути підставою для залишення без змін оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з пунктом 1 частини третьої, частини четвертої статті 310 ГПК є підставою для скасування постанови апеляційного господарського суду і рішення місцевого господарського суду та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. У зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, надати оцінку обставинам дотримання позивачем при зверненні до господарського суду із цим позовом правил предметної та суб`єктної юрисдикції, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого розглянути спір, з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З огляду на часткове задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягає розподілу за результатами вирішення спору.

Керуючись статтею 129, статтями 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу акціонерного товариства "Універсал Банк" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі № 910/14802/24 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова