Суддів Кібенко О.Р. та Рогач Л.І.
cправа № 904/1809/24
1. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - Об`єднана палата), перевіривши наявність підстав щодо прийняття для розгляду Об`єднаною палатою справи за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.07.2025 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" про стягнення 173 472 829,67 грн вирішив повернути справу відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
2. Не можемо погодитися з ухваленим суддями Об`єднаної палати рішенням, виходячи з таких міркувань.
3. Ключовими аргументами, якими Об`єднана палата мотивувала повернення справи стало таке:
"Враховуючи наведене вище тлумачення поняття "висновок щодо застосування норми права", об`єднана палата вбачає, що у справі №917/1297/23 колегія суддів Касаційного господарського суду не робила власних правових висновків щодо застосування норм статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, статті 15 Закону України "Про ринок природного газу" або положень Кодексу ГТС, а лише здійснила правову оцінку застосування судами попередніх інстанцій наведених норм у спірних відносинах в межах встановлених судами обставин конкретної справи.
Відтак, проаналізувавши наведені колегією суддів в ухвалі від 18.12.2025 у справі №904/1809/24 аргументи для розгляду цієї справи об`єднаною палатою Касаційного господарського суду, об`єднана палата вважає, що мотиви колегії суддів зводяться до необхідності відступу саме від висновків касаційного суду у справі №917/1297/23, а не від висновків щодо застосування норм права.
За змістом мотивувальної частини постанови Верховного Суду у справі №917/692/24 вбачається, що як і у справі №917/1297/23 колегією суддів були враховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №913/264/23, від 19.06.2024 у справі №913/283/23, від 07.08.2024 у справі №910/1007/22, про які зазначалося вище.
Тобто, у справі №917/692/24 колегія суддів Касаційного господарського суду не робила власних правових висновків щодо застосування статті 15 Закону України "Про ринок природного газу", про відступ від яких порушено питання в ухвалі від 18.12.2025 у справі №904/1809/24.
Наведене свідчить про те, що у справі №904/1809/24 та справі №917/692/24 суди ухвалювали рішення за різними встановленими обставинами, у зв`язку з чим у даному випадку відсутні передбачені частиною 2 статті 302 ГПК України підстави для передачі справи №904/1809/24 на розгляд об`єднаної палати задля відступу від висновку, викладеного в постанові, ухваленій за результатами здійснення касаційного провадження у справі №917/692/24".
4. Разом з тим, вважаємо, що правовідносини у справах №917/1297/23, №917/692/24, як і у справі №904/1809/24, що переглядається, є відносно подібними (в обох справах суд вирішував питання, на якій правовій підставі здійснювалося постачання газу - чи діяв договір споживача із постачальником "останньої надії").
5. Колегія суддів, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати, вважала за необхідне відступити від правових висновків, що містяться у двох постановах Верховного Суду (від 05.08.2025 у справі №917/1297/23, від 19.11.2025 у справі №917/692/24), відповідно до яких не може вважатися укладеним договір споживача з постачальником "останньої надії" за умов:
1) закінчення 60-ти добового строку постачання (ст.15 Закону "Про ринок природного газу", п.5 розд.VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496 (далі - Правила)),
2) наявності в споживача простроченої заборгованості перед постачальником "останньої надії", за відсутності підстав для застосування передбачених ч.2 ст.15 Закону "Про ринок природного газу" виключень.
6. Колегія суддів вважала за необхідне відступити від таких висновків. Вважала, що обставини, визначені ст.15 Закону "Про ринок природного газу" (зокрема, наявність простроченої заборгованості; неможливість постачання природного газу постачальником "останньої надії" споживачу із перевищенням 60-добового терміну протягом календарного року (за винятком оператора газорозподільної системи у певний період)), не можуть свідчити про те, що договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є неукладеним у разі непереривного фактичного постачання природного газу споживачу. Наявність вищенаведених обставин не може звільняти споживача від обов`язку оплатити вже поставлений природній газ.
7. Вказувала, що Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Отже, підтверджене даними оператора ГТС фактичне постачання природного газу споживачу є належною та достатньою підставою для визнання укладеним відповідного договору в силу норм ст.15 Закону "Про ринок природнього газу" та виключає можливість застосування до таких правовідносин ст.1212 Цивільного кодексу України. Перекваліфікація у цьому разі договірної вимоги на кондикційну, враховуючи принцип "jura novit curia" (суд знає закони), підриватиме стабільність відносин на ринку газу, створюючи правову невизначеність щодо розрахунків, суперечить самій правовій природі діяльності постачальника "останньої надії", що недопустимо. Обставина наявності системних недоліків у роботі інформаційної платформи також не може нівелювати чіткі норми Закону щодо моменту визнання договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" укладеним.
9. У цьому контексті звертаємо увагу на те, що до основних засад (принципів) господарського судочинства відносяться принципи верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, обов`язковості судового рішення (пункти 1, 2, 7 ч.3 ст.2 ГПК).
10. Згідно з ч.1 ст.11 ГПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
11. Подібні положення містяться в Конституції України, де зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст.129).
12. Складовою принципу верховенства права є правова визначеність.
13. Згідно зі ст.36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
14. Відповідно до ч.6 ст.13 Закону "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
15. Частиною 4 ст.236 ГПК передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.
16. Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС) у п.1 висновку №20 (2017) від 10.11.2017 "Про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону" (далі - Висновок) вказала, що однакове та уніфіковане застосування закону обумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність.
17. Отже, забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
18. КРЄС також зазначила, що суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть призвести до порушення права на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.9 Висновку).
19. Судді країн континентального права керуються судовою практикою, особливо вищих судів, до чиїх повноваження відноситься забезпечення єдності судової практики. У країнах континентального права рішення суду, особливо Верховного, мають ширше значення, ніж для тієї окремої справи, стосовно якої ухвалене рішення (пункти 12, 13 Висновку).
20. Наявність інструментів щодо забезпечення єдності практики в одному суді особливо актуальне для Верховних Судів. Це питання набуває надзвичайної важливості у випадках, якщо сам Верховний Суд є джерелом невизначеності та суперечливості судової практики замість того, щоб забезпечувати її єдність (п.24 Висновку).
21. Вважаємо, що повернувши справу колегії суддів, Об`єднана палата по суті ухилилася від виконання своїх обов`язків, визначених ст.302 ГПК.
22. Такі дії Об`єднаної палати можуть призвести до таких небажаних результатів:
- колегія суддів, якій повернули справу, буде змушена керуватися при вирішенні справи висновками, що містяться у постановах Верховного Суду у справах №917/1297/23 та №917/692/24, бо вважає, що такі висновки у подібних правовідносинах наявні, а Об`єднана палата без належних підстав відмовилася розглядати аргументи колегії на відступ, створивши бар`єр для застосування передбаченого ГПК механізму для відступу від існуючих правових висновків;
- колегія суддів ухвалить судове рішення, виходячи із власної аргументації, а відтак існуватимуть постанови Верховного Суду з абсолютно протилежними правовими висновками щодо застосування одних і тих же норм права, що призведе до стану правової невизначеності.
23. Отже, таке безпідставне повернення справ (а по суті системне блокування передачі справ колегіями суддів на розгляд Об`єднаної палати для відступу від правових висновків) призводить до вкрай негативних наслідків у вигляді існування кардинально протилежних позицій щодо застосування одних і тих самих норм права, що, у свою чергу, призведе до стану правової невизначеності - адже в усіх подібних справах ані сторони, ані суди інших інстанцій, ані судді самого Верховного Суду не розумітимуть, якою ж позицією їм керуватися.
Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.
Судді О. Кібенко