ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"09" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4298/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.

розглянувши справу №916/4298/25

За позовом: Приватного підприємства Тімурагро (68500, Одеська обл., Болградський район, смт. Тарутине, пр. Миру, буд. 7; )

До відповідача: Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна (68533, Одеська обл., Болградський район, с. Богданівка; )

про стягнення 2243000,00 грн.

Представники:

Від позивача: Шишлов В.А., ордер

Від відповідача: Горбань А.І., ордер

Встановив: Приватне підприємство Тімурагро звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна про стягнення 2243000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.10.2025р. позовну заяву Приватного підприємства Тімурагро від 23.10.2025р. вх. № ГСОО 4417/25 залишено без руху. Встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної, які визначено судом в ухвалі суду та надати суду належні докази направлення позовної заяви з додатками на адресу відповідача та докази сплати судового збору у розмірі 33645,00 грн. Повідомлено Приватне підприємство Тімурагро, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

03.11.2025р. до Господарського суду Одеської області позивачем були надані докази, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі господарського суду Одеської області від 27.10.2025р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.11.2025р. прийнято позовну заяву Приватного підприємства Тімурагро до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4298/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "08" грудня 2025 р. о 10:45. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачу відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 08.12.2025р. о 10:45.

08.12.2025р. до суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення підготовчого засідання та ознайомлення з матеріалами справи.

На задоволення клопотання представника відповідача, 08.12.2025р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 19.01.2026р. о 12:00, із викликом учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.12.2025р. повідомлено учасників справи про підготовче засідання, яке відбудеться (з урахуванням перебування судді у відпустці з 24.12.2025р. по 16.01.2026р.) "19" січня 2026 р. о 12:00.

19.01.2026р. до суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення розгляду справи.

19.01.2026р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 лютого 2026р. об 11:30, із викликом учасників справи у судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.01.2026р. повідомлено Відкрите акціонерне товариство ім. Калініна про судове засідання по розгляду справи по суті, яке відбудеться "09" лютого 2026 р. об 11:30. Резервна дата 23.02.2026р. о 12:30. Викликано представників учасників справи у судове засідання, призначене на 09.02.2026р. об 11:30.

26.01.2026р. відповідачем до суду надано пояснення.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Відповідачем було надано пояснення та зазначено, що відповідач не здійснив розрахунки по договору та визнає заборгованість у розмірі 2243000,00 грн.

У судовому засіданні 09.02.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 09.02.2026 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.

Позивачем в обґрунтування поданого позову було зазначено суду, що 03 квітня 2025 року між сторонами було підписано Договір БП-2025/0304 про надання безвідсоткової безповоротної фінансової допомоги, відповідно до якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу а позичальник приймає її та зобов`язується повернути в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

За поясненнями позивача, на згідно договору ним перераховано відповідачу 3500000,00грн., що підтверджується платіжною інструкцією №8447 від 03 квітня 2025 року та платіжною інструкцією №8486 від 14 квітня 2025 року.

Як зазначає позивач, відповідачем було повернуто 1257000,00 грн.

Згідно п. 3.1. Договору, поворотна фінансова допомога надається строком на 103 дні і підлягає остаточному поверненню позикодавцю до 15.07.2025 року.

Відповідно до положень п.4.1., 4.3. Договору, поворотна фінансова допомога повертається позикодавцю в строк, зазначений в п.3.1. Договору. Поворотна фінансова допомога може повертатись одноразовим платежем або частинами, розмір яких самостійно визначається позичальником (в разі повернення поворотної фінансової допомоги частинами таке повернення здійснюється не рідше одного разу на квартал).

В обґрунтування поданого позову позивачем було зазначено суду, що відповідач не виконав своїх зобов`язань та не повернув грошові кошти, надані відповідно до умов Договору на суму 2243000,00 грн., у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні із даним позовом до суду.

Надаючи пояснення до суду, відповідачем було зазначено, що дійсно між сторонами було укладено Договір та станом на 23.01.2026 рік відповідач не здійснив повністю розрахунки по даному договору та заборгованість по безвідсотковій поворотній фінансовій допомозі в сумі 2243000,00грн. Відкрите акціонерне товариство ім. Калініна визнає.

Також відповідачем було зазначено суду, що Цивільний кодекс України не визначає окремо такого зобов`язання як надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги. Поняття поворотної фінансової допомоги визначено в Податковому кодексі України, абзац 8 пункту 14.1.257 статті 14.

Відповідач просив суд визнати додаткові Умови про плату за користування безпроцентною поворотною фінансовою допомогою, які зазначені в Додатку № 2 визнати не чинними та такими що не відповідають діючому законодавству, Договір вважати договором про надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги відповідно до вимог Податкового законодавства.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як з`ясовано судом, та визнано сторонами, правовідносини між Приватним підприємством Тімурагро, як позикодавцем, та Відкритим акціонерним товариства ім. Калініна, як позичальником, виникли на підставі укладеного між ними Договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БП-2025/0304.

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

За правовим характером договір поворотної фінансової допомоги являє собою договір позики (частина перша статті 1046 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так умовами укладеного договору сторонами був погоджений строк повернення фінансової допомоги - не пізніше 15.07.2025 року.

За змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачем на користь відповідача були перераховані грошові кошти у розмірі 3500000,00 грн., про що свідчать платіжні інструкції №8486 від 14.04.2025р. на суму 1500000,00 грн. та №8447 від 03.04.2025р. на суму 2000000,00 грн. на підставі укладеного між ними Договору, поряд з чим, як з`ясовано судом, та визнано відповідачем, ним було повернуто грошові кошти у повному обсязі та наразі за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 1257000,00 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не спростовано з боку відповідача належними та допустимими доказами за час розгляду справи, та визнано відповідачем, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 2243000,00 грн. підлягають задоволенню судом.

На спростування доводів відповідача, що були викладені ним у поясненнях, суд зазначає, що підставою для звернення до суду з позивачем є Договір БП-2025/0304 про надання безвідсоткової безповоротної фінансової допомоги від 03 квітня 2025 року, за яким позикодавець надав позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник прийняв відповідні кошти, тобто у відповідача наразі існує зобов`язання із повернення суми отриманих коштів у вигляді наданої фінансової допомоги, та іншого позивачем до відповідача у рамках даного розгляду заявлено не було.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі зі стягненням з відповідача заборгованості, у зв`язку з невиконанням умов Договору №БП-2025/0304 від 03.04.2025 року у розмірі 2243000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат позивача по сплаті судового збору.

Згідно з ч.1 ст.130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За змістом ч.3 ст.7 Закону України Про судовий збір, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Суд зазначає, з урахуванням вищенаведеного, 50% судового збору в розмірі 16822,50грн., сплачені за подання позовної заяви до суду та судовий збір у розмірі 1514,00грн., сплачений за подання заяви про забезпечення позову, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Також суд роз`яснює позивачу, що питання про повернення сплаченої суми судового збору у розмірі 16822,50 грн. буде вирішено судом після подання ним до суду відповідного клопотання.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 191, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву Приватного підприємства Тімурагро - задовольнити повністю.

2.Стягнути з Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна (68533, Одеська обл., Болградський район, с. Богданівка; ) на користь Приватного підприємства Тімурагро (68500, Одеська обл., Болградський район, смт. Тарутине, пр. Миру, буд. 7; ) заборгованість у зв`язку з невиконанням умов Договору №БП-2025/0304 від 03.04.2025 року у розмірі 2243000 (дві мільйони двісті сорок три тисячі) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 18336 (вісімнадцять тисяч триста тридцять шість) грн. 50 коп.

Повне рішення складено 09 лютого 2026 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко