ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/789/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О.,

представників учасників справи:

позивача - Фурман Т.О.,

відповідача - Рижакової А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеценергомонтаж Київ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23 квітня 2025 року (суддя Спичак О. М.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий Скрипка І. М., судді: Тищенко А. І., Мальченко А. О.)

у справі № 910/789/25

за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеценергомонтаж Київ"

про стягнення 1 962 042,26 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. 23 січня 2025 року Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція" (далі - Компанія, позивач, скаржник 1) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеценергомонтаж Київ" (далі - Товариство, відповідач, скаржник 2) про стягнення 1 962 042,26 грн.

2. Позовні вимоги Компанії обґрунтовані простроченням виконання Товариством умов договору про надання послуг від 18 серпня 2021 року №11-124-01-21-15376 (далі - договір), що стало підставою для нарахування позивачем відповідачу 1 417 030,52 грн пені та 545 011,74 грн штрафу, а всього неустойки на суму 1 962 042,26 грн.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2025 року: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Компанії 708 515,26 грн пені та 272 505,87 грн штрафу; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

5. При частковому задоволенні позову суд першої інстанції виходив з обставин доведеності факту порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, у зв`язку із чим Компанія правомірно заявила до стягнення пеню та штраф, зважаючи на доведені обставини прострочення виконання послуг за договором, розрахунок яких є правильним. Водночас, за результатом розгляду клопотання відповідача про зменшення пені та штрафу на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України, тут і надалі в редакції, діючої на момент виникнення спірних правовідносин), суд дійшов висновку про часткове його задоволення й зменшення розміру пені та штрафу на 50 %.

6. В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції переглядалося в межах доводів апеляційної скарги позивача лише в частині відмови суду першої інстанції у стягненні 708 515,26 грн пені та 272 505,87 грн штрафу, а в межах доводів апеляційної скарги відповідача в частині задоволення місцевим господарським судом позовних вимог щодо стягнення 708 515,26 грн пені та 272 505,87 грн штрафу, оскільки відповідач взагалі заперечує підстави для нарахування будь-якого розміру неустойки у спірних правовідносинах. Суд апеляційної інстанцій погодився з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для нарахування та стягнення розміру неустойки, визначеного позивачем, водночас наявності підстав для його зменшення на 50 %.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

7. Компанія, посилаючись на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить Верховний Суд їх скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 708 515,26 грн та штрафу у сумі 272 505,87 грн й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині оскаржувані рішення та постанову залишити без змін.

8. У касаційній скарзі Товариство, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського скасувати в частині стягнення 708 515,26 грн пені та 272 505,87 грн штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В іншій частині оскаржувані рішення та постанову залишити без змін.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

9. Компанія у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 551 ЦК України та статті 231 ГК України, не врахувавши висновки Верховного Суду викладені у постановах: від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19; від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18; від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20 (щодо зменшення розміру неустойки за рішенням суду).

10. Товариство на обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги від 20 грудня 2025 року), посилаючись, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення: 1) статті 551 ЦК України та статті 231 ГК України в їх взаємозв`язку зі статтею 3 ЦК України та статтями 86, 210, 237 ГПК України, не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 06 листопада 2018 року у справі № 913/89/18; від 04 грудня 2018 року у справі № 916/65/18; від 05 березня 2019 року у справі № 923/536/18; від 10 квітня 2019 року у справі № 905/1005/18; від 03 липня 2019 року у справі № 917/791/18; від 06 вересня 2019 року у справі № 914/2252/18; від 19 вересня 2019 року у справі № 907/532/18; від 30 вересня 2019 року у справі № 905/1742/18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 904/5830/18; від 25 лютого 2020 року у справі № 903/322/19; від 07 квітня 2020 року у справі № 904/1936/19; від 29 квітня 2020 року у справі № 917/693/19; від 12 травня 2020 року у справі № 910/9767/19; від 26 травня 2020 року у справі № 916/2586/19; від 08 жовтня 2020 року у справі № 904/5645/19; від 14 квітня 2021 року у справі № 922/1716/20; від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20; від 20 жовтня 2021 року у справі № 910/8396/20; від 15 лютого 2023 року у справі № 920/437/22; від 28 лютого 2023 року у справі № 916/1504/22; від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 (щодо можливості зменшення розміру неустойки за рішенням суду з урахуванням необхідності застосування судом загальних засад цивільного законодавства, як-то справедливості, добросовісності, розумності, забезпечення балансу інтересів сторін та надання юридичної оцінки всім фактичним обставин справи в їх сукупності); 2) не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 04 травня 2023 року у справі № 640/1743/20; від 27 червня 2024 року у справі № 160/9555/23 (в контексті визначення органом державного фінансового контролю шляхів усунення порушень, встановлених за результатом моніторингу проведених закупівель).

11. Також в обґрунтування підстав касаційного оскарження відповідач у касаційній скарзі посилається на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, вказуючи, що суди попередніх інстанцій: 1) не дослідили зібрані у справі докази в їх сукупності, зокрема: висновок Державної аудиторської служби (далі - Держаудитслужба) від 24 серпня 2023 року за результатом моніторингу процедури закупівлі UА-2021-06-08-004871-с; акти наданих послуг від 24 вересня 2021 року № 1 за вересень 2021 року, від 13 жовтня 2021 року № 2 за жовтень 2021 року; податкові накладні з реєстраційними № № , , фотозвіт наданих послуг; відзив Компанії у господарській справі № 910/18423/21 (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України); 2) необґрунтовано відхилили клопотання про витребування доказів (інформація від податкового органу щодо включення Компанії до складу податкового кредиту сум на підставі зареєстрованих Товариством податкових накладних з згідно актами наданих послуг № 1 та № 2) (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України).

Доводи інших учасників справи; заяви / клопотання

12. Від Товариства надійшов відзив на касаційну скаргу Компанії, в якому відповідач просить Суд залишити касаційну скаргу позивача без задоволення. При цьому Товариство просить Суд судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 708 515,26 грн пені та 272 505,87 грн штрафу залишити без змін.

13. Від Компанії надійшов відзив на касаційну скаргу Товариства, в якому позивач просить Суд залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення. Водночас Компанія просить касаційну інстанцію судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог про стягнення 708 515,26 грн пені та 272 505,87 грн штрафу залишити без змін.

14. Також від Товариства надійшло клопотання про передачу справи № 910/789/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду як такої, що містить виключну правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

15. Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом"), правонаступником якого є Компанія (замовник) та Товариство (виконавець) 18 серпня 2021 року уклали договір про надання послуг № 11-124-01-21-15376, згідно з яким замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених цим договором, надати послуги: "ДБН А2.2-3:2014. Ремонт приміщень ДПРЧ та будівлі критої полоси ВП ХАЕС», далі - "послуги" (Код 45260000-7 згідно з ДК 021-2015).

16. Обсяг та склад послуг, що надаються виконавцем за договором, технічні вимоги до них визначаються технічною специфікацією (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору (пункт 1.4. договору). Відповідно до пункту 3.2. Технічної специфікації послуга надається в один етап.

17. Строк надання послуг: початок - з дати укладення сторонами договору, закінчення - 30 листопада 2021 року. Строки надання послуг можуть бути продовжені за погодженням сторін у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження без збільшення ціни договору (пункти 2.1., 2.2. договору).

18. Ціна послуг за договором згідно з протоколом узгодження договірної ціни (додаток № 2) становить 6 488 235 грн, крім того ПДВ 20 % - 1 297 647 грн, а всього ціна договору становить - 7 785 882 грн (пункт 3.1. договору).

19. Зміна ціни послуг після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених чинним законодавством, шляхом укладення сторонами додаткової угоди (пункт 3.4. договору).

20. Виконавець після закінчення надання послуг протягом 5 робочих днів надсилає замовнику акт наданих послуг у 2-х примірниках та звітну документацію, складену відповідно до вимог розділу 5 технічної специфікації (додаток № 1). Замовник протягом 10 робочих днів з дня його одержання зобов`язаний підписати і направити виконавцю 1 примірник акта або надати мотивовану відмову від приймання наданих послуг. Разом з актом наданих послуг виконавець надає замовнику підтверджуючі документи, зазначені у пунктах 4.4., 4.5. договору. Витрати на відрядження включаються в акти наданих послуг окремим рядком. У випадку мотивованої відмови замовника від приймання послуг, сторони протягом 10 робочих днів з дня направлення виконавцю мотивованої відмови від приймання наданих послуг, складають двосторонній акт з переліком встановлених недоліків та необхідних доопрацювань, які виконуються за рахунок виконавця, і строками їх виконання (пункти 7.1., 7.2. договору).

21. Послуга вважається наданою після підписання представниками обох сторін акта наданих послуг (пункт 5.3.4 технічної специфікації).

22. За порушення строків надання послуг за договором виконавець зобов`язаний сплатити замовнику пеню в розмірі 0,1 % вартості послуг, надання яких прострочене, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів виконавець додатково сплачує замовнику штраф в розмірі 7 % вказаної вартості (пункт 9.2. договору).

23. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його реєстрації в ДП "НАЕК "Енергоатом", за умови підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності печатки), і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за договором, а в частині виконання гарантійних зобов`язань виконавця, що передбачені цим договором, договір діє до повного виконання виконавцем гарантійних зобов`язань за договором (пункт 12.1. договору).

24. Умови цього договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін в порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством України, зокрема з урахуванням вимог статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", шляхом укладення додаткових угод (пункт 14.2. договору).

25. Звертаючись з цим позовом до суду, Компанія вказала на прострочення Товариством виконання робіт за укладеним правочином, у зв`язку з чим замовник нарахував виконавцю 417 030,52 грн пені та 545 011,74 грн штрафу.

26. Заперечуючи проти задоволення позову, Товариство зазначило про те, що під час виконання договору ним виявлена необхідність виконання додаткових робіт, які не входять до технічної специфікації за договором, про що він повідомим замовника. Товариство вказало, що додатково виконало роботи у сумі 2 035 578 грн. Одночасно у межах справи № 910/18423/21 досліджувалися обставини нікчемності цього договору від 18 серпня 2021 року. Між тим Держаудитслужба надала свій висновок щодо спірної процедури закупівлі про розірвання договору про надання послуг від 18 серпня 2021 року. Одночасно відповідач долучив до матеріалів справи копії двох актів виконаних робіт на вказану суму, які містять посилання на договір від 18 серпня 2021 року, які не підписані позивачем. Крім того, Товариство у відзиві, як першій заяві по суті позовних вимог, просило суд зменшити розмір штрафних санкцій.

27. Суди, дослідивши матеріали справи, встановили, що:

- Товариство не довело відповідними належними доказами того, що роботи (додаткові), які зазначені в наданих відповідачем актах на загальну суму 2 035 578 грн виконані ним саме за договором від 18 серпня 2021 року (у випадку встановлення обставин дійсного їх виконання), оскільки додаткові угоди до договору, якими могли бути внесені зміни до характеристик, обсягів та вартості робіт сторони не укладали;

- замовник за договором не заперечував проти необхідності проведення додаткових робіт, про що повідомив виконавця листом від 20 жовтня 2021 року № 23-05/2-7776/13678;

- причиною, за якої послуги за договором не надані у строк до 31 листопада 2021 року є те, що виконавець з 19 жовтня 2021 року зупинив виконання договору від 18 серпня 2021 року, у зв`язку зі встановленням адвокатським бюро в ході правового аналізу, нікчемності договору;

- Компанія 20 жовтня 2021 року отримала претензію від Товариства від 19 жовтня 2021 року № 02, якою виконавець повідомив, що вважає укладений між сторонами договір від 18 серпня 2021 року недійсним та повідомив про зупинення його виконання з 19 жовтня 2021 року. Виконавець вимагав відшкодувати вартість фактично виконаних робіт у сумі 2 035 578 грн;

- у відповідь на цю претензію, замовник листом від 23 жовтня 2021 року № 45-30-2080/13896, повідомив про безпідставність тверджень виконавця про нікчемність та недійсність договору, а також зазначив, що розцінює їх такими, що ґрунтуються не на дійсних фактичних обставинах укладення і підписання договору між сторонами, а на власних припущеннях і помилковому розумінні приписів чинного законодавства України. З питання оплати частини наданих послуг з ремонту, замовник повідомив, що послуги не прийняті в силу умов пункту 5.1.8. договору, а також у зв`язку з тим, що об`єми і назви робіт, зазначені у наданих для замовника виконавцем актах приймання виконаних будівельних робіт, не відповідають об`ємам і назвам робіт, які зазначені у договорі;

- щодо посилань Товариства на встановлення обставин нікчемності договору від 18 серпня 2021 року в межах розгляду справи № 910/18423/21, то суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи (№ 910/789/25) виснували про відхилення посилань відповідача на справу № 910/18423/21, оскільки за результатом розгляду тієї справи рішенням Господарського суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04 червня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову Товариства до Компанії про визнання господарського договору від 18 серпня 2021 року недійсним та застосування наслідків недійсності договору (господарського зобов`язання);

- щодо посилання відповідача на висновок Державної аудиторської служби України за результатами проведеної перевірки закупівлі, в якому міститься наступна інформація: "З огляду на встановлені порушення законодавства у сфері публічних закупівель, керуючись статтями 5 та 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та статтею 8 Закону України "Про публічні закупівлі" Держаудитслужба зобов`язує здійснити заходи щодо усунення виявлених порушень шляхом припинення зобов`язань за договором, а у разі неможливості - вжити інших заходів з метою недопущення зазначених порушень в подальшому, притягнути до відповідальності винних осіб та протягом п`яти робочих днів з дня оприлюднення висновку оприлюднити через електронну систему закупівель інформацію та / або документи свідчать про вжиття таких заходів", - то зазначений висновок не вказує ані на недійсність зобов`язань за договором про надання послуг від 18 серпня 2021 року, ані на їх припинення;

- з висновком Держаудитслужби від 24 серпня 2023 року за результатом моніторингу процедури закупівлі UA-2021-06-08-004871-с, Компанія не погодилася та оскаржила його в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою від 31 січня 2024 року Київським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі № 320/1313/24 за позовною заявою Компанії про визнання протиправним та скасування висновку Держаудитслужби від 24 серпня 2023 року за результатом моніторингу процедури закупівлі UA-2021-06-08-004871-с. Предметом позову адміністративної справи № 320/1313/24 не є встановлення дійсності / недійсності договору від 18 серпня 2021 року, які обумовлюють наявність / відсутність договірних зобов`язань сторін за договором. Відтак, виходячи з предмету доказування у справі № 320/1586/24, обставина щодо наявності висновку Держаудитслужби від 24 серпня 2023 року за результатом моніторингу процедури закупівлі UA-2021-06-08-004871-с, на яку посилається Товариство, не є юридично значущою обставиною, яка впливає на правильність вирішення цієї справи.

28. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що:

- договір про надання послуг від 18 серпня 2021 року не є нікчемним та не визнаний недійсним в судовому порядку, а тому відповідач повинен був дотримуватися його умов та виконати роботи у строк до 30 листопада 2021 року;

-доказів виконання робіт за договором від 18 серпня 2021 року у сумі 7 785 882 грн матеріали справи не містять;

- ненадання Товариством послуг з ремонту приміщень ДПРЧ та будівлі критої полоси ВП ХАЕС, в строк встановлений пунктом 2.1 договору (до 30 листопада 2021 року), є порушенням зобов`язання за договором від 18 серпня 2021 року;

- факт невиконання зобов`язання у встановлений договором строк Товариство не заперечувало, документів, які б підтверджували відсутність порушення цього зобов`язання, не надало;

- перевіривши розрахунки пені та штрафу (1 417 030,52 грн пені та 545 011,74 грн штрафу), суди попередніх інстанцій погодилися з правильністю їх нарахування.

29. Дослідивши відзив відповідача на позовну заяву в частині заперечень щодо заявленого позивачем розміру штрафних санкцій, місцевий господарський суд (з яким погодився і суд апеляційної інстанції) визнав доводи Товариства як клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, яке задовольнив частково, зменшивши розмір штрафних санкцій на 50 % та стягнув з відповідача на користь позивача 708 515, 26 грн пені та 272 505, 87 грн штрафу.

30. Надаючи оцінку наявності підстав для зменшення заявлених до стягнення суми пені та штрафу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що:

- прибуток відповідача, який він планував отримати за договором, складає всього 60 418 гривень, натомість заявлена позивачем сума пені та штрафу перевищує розмір прибутку відповідача більш ніж у 32 рази і складає 25,2 % від ціни договору, тобто такі суми неустойки є неспіврозмірними, що суперечить принципу розумності та є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем;

- позивач не здійснював жодних (у т.ч. авансових) платежів за договором на користь відповідача, не поніс будь-яких інших витрат, пов`язаних з договором, та не зазнав будь-яких збитків у зв`язку із зупиненням виконання договору;

- матеріали справи не містять доказів погіршення фінансового стану позивача через прострочення відповідачем виконання робіт за договором, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті зупинення виконання відповідачем договору;

- з початком воєнного стану в Україні відповідач призупинив господарську діяльність, оскільки комерційні замовники мінімізували власні витрати на розбудову власної інфраструктури внаслідок зниження прибутків, державних замовлень підприємство не має, що призвело до масштабного зменшення доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності, що свідчить про несприятливі економічні обставини для господарської діяльності відповідача, а стягнення безпідставних та неспіврозмірним штрафних санкцій, що перевищують розмір доходів відповідача, створюють всі передумови для банкрутства відповідача та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

31. Верховний Суд ухвалою від 18 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Компанії на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

32. Ухвалою від 12 січня 2026 року Верховний Суду відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Товариства на підставі пунктів 1, 4 другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України та постановив розглядати спільно касаційну скаргу Товариства з касаційною скаргою Компанії.

33. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

34. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

35. Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою Компанії є рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції виключно у частині наявності / відсутності підстав для зменшення розміру пені та штрафу (на 50% від заявленої позивачем суми).

36. Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою Товариства є рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції щодо наявності / відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу за неналежне виконання договору про надання послуг.

37. Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

38. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Стосовно підстав касаційного оскарження та доводів касаційної скарги Компанії

39. Позивач не погоджується з правомірністю зменшення судами розміру нарахованих ним пені та штрафу і вважає, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки.

40. Касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

41. Стверджуючи про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Компанія у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували положення статті 551 ЦК України та статті 231 ГК України щодо зменшення розміру неустойки за рішенням суду без врахування висновків Верховного Суду викладених у постановах: від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19; від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18; від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20.

42. Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

43. За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

44. Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

45. Застосоване у статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 910/15705/21, від 01 лютого 2023 року у справі № 914/3203/21, від 22 травня 2024 року у справі № 911/95/20, від 18 грудня 2024 у справі № 921/320/24). При цьому розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена права компенсації своїх майнових втрат; такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків; такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

46. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

47. Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

48. Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність / відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах: від 05 вересня 2023 року у справі № 907/583/22, від 28 листопада 2023 року у справі № 916/1504/22, від 03 грудня 2024 року у справі № 904/872/24, від 03 грудня 2024 року у справі № 909/321/24.

49. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22, висновки якої є останньою правовою позицією Верховного Суду, яка має застосуватися судами у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки судом у межах дискреційних повноважень, зазначила, що розмір, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити..

50. Застосоване у статі 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 904/3551/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 916/2259/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 917/686/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 922/1608/19, від 15 квітня 2020 року у справі № 922/1607/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 922/3436/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 910/15705/21, від 01 лютого 2023 у справі № 914/3203/21).

51. Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

52. Таким чином, наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки залежить від фактичних обставин, які встановлені судами у справі та їх оцінки судами попередніх інстанцій.

53. Під час зменшення розміру пені та штрафу, суд першої інстанції (з чим погодився і суд апеляційної інстанції) вважав, що з урахуванням того, що: - прибуток відповідача, який він планував отримати за договором, складає всього 60 418 гривень, натомість заявлена позивачем сума пені та штрафу перевищує розмір прибутку відповідача більш ніж у 32 рази і складає 25,2 % від ціни договору, тобто такі суми неустойки є неспіврозмірними, що суперечить принципу розумності та є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем; - позивач не здійснював жодних (у т.ч. авансових) платежів за договором на користь відповідача, не поніс будь-яких інших витрат, пов`язаних з договором, та не зазнав будь-яких збитків у зв`язку із зупиненням виконання договору; - матеріали справи не містять доказів погіршення фінансового стану позивача через прострочення відповідачем виконання робіт за договором, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті зупинення виконання відповідачем договору; - з початком воєнного стану в Україні відповідач призупинив господарську діяльність, оскільки комерційні замовники мінімізували власні витрати на розбудову власної інфраструктури внаслідок зниження прибутків, державних замовлень підприємство не має, що призвело до масштабного зменшення доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності, що свідчить про несприятливі економічні обставини для господарської діяльності відповідача, а стягнення безпідставних та неспіврозмірним штрафних санкцій, що перевищують розмір доходів відповідача, створюють всі передумови для банкрутства відповідача та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. А тому суди виснували про наявність підстав для застосування положень статей, якими передбачена можливість зменшення розміру штрафних санкцій (пені та штрафу).

54. Тобто, у межах своїх дискреційних повноважень та з урахуванням ключових чинників, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду, з дотриманням приписів статей 233 ГК України та 551 ЦК України, суди попередніх інстанцій вважали за можливе зменшити заявлений до стягнення позивачем розмір пені та штрафу на 50%.

55. У межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Компанія посилається на постанови Верховного Суду: від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18; від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19; від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18; від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20, - стосовно зменшення розміру неустойки за рішенням суду в контексті неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України.

56. Натомість позивач не враховує, що у цих постановах Верховного Суду сформульовано загальні підходи щодо підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України. У наведених постановах Верховний Суд не формулював висновки, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру неустойки так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Наведені скаржником посилання у касаційній скарзі на вказані постанови Верховного Суду носять загальний характер, оскільки вони не містять обґрунтованих аргументів на підтвердження доводів касаційної скарги позивача та не спростовують індивідуально-оціночний характер вирішення питання зменшення неустойки.

57. Колегія суддів зазначає, що оскаржувані рішення та постанова в частині зменшення розміру пені та штрафу не суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилається Компанія. Суди оцінили обставини виконання спірних договірних відносин, врахували доводи на які посилалися сторони і саме зважаючи на надану оцінку дійшли висновку про зменшення пені та штрафу на 50 %.

58. Отже, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи № 910/789/25 місцевий господарський суд врахував індивідуальний характер цих правовідносин, причини та обставини прострочення виконання умов договору (з чим погодився і суд апеляційної інстанції) і така оцінка відповідає змісту висновків щодо застосування статей 233 ГК України та 551 ЦК України.

59. У свою чергу, у зазначених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень зазначених вище норм матеріального права. Отже, застосування судами попередніх інстанцій вказаних норм права у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило до предмета доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому зазначені справи є неподібними за змістовним критерієм.

60. З огляду на викладене, доводи Компанії про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування статей 233 ГК України та 551 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких наведений у касаційній скарзі позивача та відображений вище у цій постанові не знайшли свого підтвердження.

61. Отже, наведена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.

Стосовно підстав касаційного оскарження та доводів касаційної скарги Товариства

62. Відповідач не погоджується з правомірністю судових рішень про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача пені та штрафу за неналежне виконання договору про надання послуг, а також часткового задоволення позовних вимог про стягнення з нього неустойки за результатом розгляду судом клопотання про її зменшення.

63. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства у цій справі відкрито на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пунктів 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України.

64. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження визначену, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Товариство вказує про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 04 травня 2023 року у справі № 640/17543/20; від 27 червня 2024 року у справі № 160/9555/23 (в контексті визначення органом державного фінансового контролю шляхів усунення порушень, встановлених за результатом моніторингу проведених закупівель).

65. Натомість по тексту, як касаційної скарги від 26 листопада 2025 року, так і заяви про усунення недоліків касаційної скарги від 20 грудня 2025 року, відповідач лише викладає обставини справи та свої доводи і міркування стосовно правильності вирішення спору у справі № 910/789/25. Водночас Товариство чітко не зазначає: 1) які саме норми права (матеріальні або процесуальні) неправильно застосували суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи; 2) які саме висновки судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цієї справи щодо застосування зазначених норм права не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених скаржником постановах; 3) яким висновкам у наведених постановах Верховного Суду стосовно застосування норм права не відповідають висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.

66. Між тим посилання відповідача на постанови Верховного Суду у справах № 640/17543/20 та № 160/9555/23 - предметом розгляду яких було визнання протиправним та скасування акту індивідуальної дії - (висновку Держаудитслужби), якими чітко визначалися шляхи усунення встановлених за результатами моніторингу проведених закупівель, порушень, а саме: розірвання договору, - не є подібним до спірних правовідносин у справі № 910/789/25, предметом розгляду якої є стягнення неустойки за неналежне виконання договору про надання послуг, укладеного за результатом державної закупівлі, який, як і зобов`язання за ним є чинними.

67. Отже, стверджуючи про відсутність підстав для задоволення судами вимог позивача щодо застосування до відповідача штрафних санкцій за неналежне виконання договору про надання послуг, Товариство не наводить обґрунтованих підстав, визначених положеннями частини другої статті 287 ГПК України стосовно неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. А посилання Товариства в касаційній скарзі на загальні правові висновки Верховного Суду у наведених справах без вказівки на те, які саме норми права неправильно застосовані судами першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, за відсутності посилання на обставини, які є подібними до обставин справи, що розглядається, також не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

68. Крім того, в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Товариство також посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 551 ЦК України та статті 231 ГК України в їх взаємозв`язку зі статтею 3 ЦК України та статтями 86, 210, 237 ГПК України та не врахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 06 листопада 2018 року у справі № 913/89/18; від 04 грудня 2018 року у справі № 916/65/18; від 05 березня 2019 року у справі № 923/536/18; від 10 квітня 2019 року у справі № 905/1005/18; від 03 липня 2019 року у справі № 917/791/18; від 06 вересня 2019 року у справі № 914/2252/18; від 19 вересня 2019 року у справі № 907/532/18; від 30 вересня 2019 року у справі № 905/1742/18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 904/5830/18; від 25 лютого 2020 року у справі № 903/322/19; від 07 квітня 2020 року у справі № 904/1936/19; від 29 квітня 2020 року у справі № 917/693/19; від 12 травня 2020 року у справі № 910/9767/19; від 26 травня 2020 року у справі № 916/2586/19; від 08 жовтня 2020 року у справі № 904/5645/19; від 14 квітня 2021 року у справі № 922/1716/20; від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20; від 20 жовтня 2021 року у справі № 910/8396/20; від 15 лютого 2023 року у справі № 920/437/22; від 28 лютого 2023 року у справі № 916/1504/22; від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 (щодо можливості зменшення розміру неустойки за рішенням суду з урахуванням необхідності застосування судом загальних засад цивільного законодавства, як-то справедливості, добросовісності, розумності, забезпечення балансу інтересів сторін та надання юридичної оцінки всім фактичним обставин справи в їх сукупності).

69. За результатами розгляду справи, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, розглянувши відповідне клопотання відповідача, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, фінансовий стан сторін, з урахуванням фактичних обставин у справі зменшив розмір пені та штрафу на 50%. У той же час суд апеляційної інстанції виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін та надання юридичної оцінки всім фактичним обставин справи в їх сукупності, зауважив, що пеня та штраф є фінансовою санкцією за невиконання зобов`язання, водночас заявлені суми штрафних санкцій є неспіврозмірними з розміром прибутку, який відповідач планував отримати за виконання робіт за договором у 32 рази, що суперечить принципу розумності та є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем. Крім того, позивач не здійснював жодних (в т.ч. авансових) платежів за договором на користь відповідача, не поніс будь-яких інших витрат, пов`язаних з договором, та не зазнав будь-яких збитків у зв`язку з зупиненням виконання договору.

70. Натомість у кожній конкретній справі, на неврахування якої зазначає відповідач, судами досліджувалися різні за змістом докази, які подавалися сторонами для обґрунтування заяв про зменшення розміру штрафних санкцій, з посиланням на приписи статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, та на підставі встановлених судами фактичних обставин вони приймали відповідні судові рішення, що свідчить про неподібність правовідносин у цій справі № 910/789/25 та у наведених скаржником справах.

71. Між тим доводи скаржника зводяться виключно до незгоди з розміром, до якого суди зменшили суму нарахованих за договором пені та штрафу.

72. З огляду на повноваження суду касаційної інстанції, Суд відхиляє доводи Товариства, адже з моменту винесення об`єднаною палатою Верховного Суду постанови від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 не відбулися зміни в законодавстві та правозастосуванні щодо права та підстав (критеріїв) зменшення пені та штрафу. Крім того, зазначені висновки об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 911/2269/22 узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.

73. Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства в означеній частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.

74. Стосовно підстави касаційного оскарження рішення і постанови, визначеної Товариством з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України в його взаємозв`язку з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

75. Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

76. Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

77. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах: від 20 травня 2021 у справі № 905/1751/19; від 12 жовтня 2021 року у справі № 905/1750/19, від 02 грудня 2021 року у справі № 922/3363/20, від 16 грудня 2021 року у справі № 910/18264/20; від 13 січня 2022 року у справі № 922/2447/21.

78. Проте, як вже зазначалося вище, підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України), наведена відповідачем у його касаційній скарзі, у цьому випадку не отримала свого підтвердження.

79. Водночас переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

80. Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та / або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору (зокрема, дивись розділ цієї постанови "Обставини справи"), до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам (зокрема ї тих, на які посилається відповідач у пункті 11 цієї постанови) є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

81. Стосовно підстави касаційного оскарження рішення і постанови, визначеної Товариством з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України в його взаємозв`язку з пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

82. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

83. Зі змісту касаційної скарги (враховуючи уточнення) вбачається, що Товариство вказує на те, в суді першої інстанції заявляло клопотання про витребування доказів у Державної податкової служби України (далі - ДПС України), а саме: інформації від податкового органу щодо включення Компанії до складу податкового кредиту сум на підставі зареєстрованих Товариством податкових накладних згідно з актами наданих послуг № 1 та № 2, яке господарський суд міста Києва залишив без задоволення. Відповідач, стверджує, що внаслідок відмови у задоволенні цього клопотання суд першої інстанції не дослідив доказів на підтвердження обставин, які мають значення для правильного вирішення справи № 910/789/25.

84. Колегія суддів враховує, що зазначене скаржником у касаційній скарзі порушення процесуального законодавства, як-то відхилення місцевим господарським судом клопотання про витребування доказів у ДПС України, яке за його доводами є істотним та унеможливило встановлення дійсних обставин справи, навіть не були підставою апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. Відповідно, суд апеляційної інстанції розглядав апеляційну скаргу відповідача у межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, з урахуванням того, що у справах про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) за порушення строку виконання зобов`язань за договором, до предмету дослідження входить сукупність юридично значущих обставин, від встановлення яких залежить правильне вирішення справи, зокрема встановлення наявності зобов`язань сторін за укладеним правочином, чинності спірного правочину та наявності порушення господарського зобов`язання. Заперечення ж щодо неправомірності відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, Товариством викладені лише у касаційній скарзі.

85. Верховний Суд зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права.

86. Подібні висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 910/4994/18 та постановах Верховного Суду: від 14 травня 2024 року у справі № 910/4437/23; від 02 липня 2024 року у справі № 910/12295/23; від 10 липня 2024 року у справі № 914/1574/23.

87. При цьому, що сама по собі незгода сторони з відмовою у задоволенні клопотання про витребування доказів не може бути підставою для висновку, що судами допущено у цій частині порушення норм процесуального права, яке є підставою для скасування оскаржених судових рішень.

88. З огляду на наведене, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи та підстави часткового задоволення позову Компанії про стягнення неустойки з урахуванням клопотання Товариства про зменшення її розміру, Верховний Суд не вбачає процесуальних порушень з боку судів першої інстанції при відмові у задоволенні клопотання відповідача про витребування зазначених вище доказів.

89. Наведені у касаційній скарзі Товариства доводи за своїм змістом фактично зводяться виключно до незгоди скаржника з наданою судами першої і апеляційної інстанцій оцінкою наявних у справі доказів та встановленими обставинами, та спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, що, відповідно до норм статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

90. Відтак, наведена Товариством підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

91. Водночас зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та / або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватися не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Стосовно клопотання Товариства про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

92. Обґрунтовуючи вказане клопотання відповідач вказував, зокрема на те, що ця справа містить виключну правову проблему, оскільки на даний час відсутні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування статей 216-218, 230, 237 ГК України, статей 549, 611 ЦК України у спорах, які виникають при стягненні штрафних санкцій за договорами, укладеними за результатом проведення публічних закупівель, якщо за результатом моніторингу таких закупівель органом державного фінансового контролю встановлене порушення законодавства та зобов`язано припинити зобов`язання за договором для приведення відносин між сторонами у первісний стан, що існував до укладення такого договору. Правове питання, щодо якого постає проблема невизначеності - наявність / відсутність порушеного права чи інтересу позивача (на його думку невиконання зобов`язань за таким договором) та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб шляхом застосування штрафних санкцій, передбачених умовами такого договору.

93. В означеному аспекті скаржник зазначає про те, що вказана правова проблема існує у невизначеній кількості справ, зокрема посилаючись на справи № 910/789/25, № 910/9629/23 та вказуючи, що така проблема може виникнути під час розгляду спорів про стягнення штрафних санкцій за будь-якими договорами, укладеними відповідно до процедур, визначених Законом України "Про публічні закупівлі", щодо яких наявні висновки органу державного фінансового контролю про виявлені порушення.

94. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

95. Така правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

96. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, у т.ч. свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

97. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

98. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень, зокрема: від 10 липня 2019 року у справі № 431/5643/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 357/13182/18, від 23 червня 2020 року у справі № 910/8130/17, від 09 липня 2020 року у справі № 610/1065/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 910/32643/15, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/17296/19, від 23 жовтня 2020 року у справі № 906/677/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 757/50105/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 640/6432/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 916/1977/20, від 18 травня 2021 року у справі № 758/733/18, адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

99. В силу положень статті 302 ГПК України саме по собі посилання відповідача на те, що справа містить виключну правову проблему, не може бути підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, адже питання стосовно необхідності формування висновку щодо застосування статей 216-218, 230, 237 ГК України та статей 549, 641 ЦК України у спорах, які виникають при стягненні штрафних санкцій за договорами, укладеними за результатом проведення публічних закупівель згідно із Законом України "Про публічні закупівлі" у контексті спірних правовідносинах належить до компетенції Верховного Суду і необхідність формування такого висновку в межах цієї справи скаржником не підтверджено, оскільки не доведено кількісного (наведено лише дві справи) та якісного критеріїв існування виключної правової проблеми.

100. Натомість підставами касаційного оскарження відповідачем визначені пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, в межах якого здійснювався касаційний перегляд справи.

101. Отже, заявлене Товариством клопотання не містить обґрунтованої належної аргументації наявності підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною шостою статті 302 ГПК України.

102. З огляду на викладене за доводами вище викладеного клопотання відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання Товариства про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

103. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку. А тому оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

104. Колегія суддів касаційної інстанції висновує, на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають і впливають на кваліфікацію спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

105. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

106. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

107. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

108. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що доводи, викладені в касаційних скаргах Компанії та Товариства, про неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, не підтвердилися, а тому касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а касаційну скаргу Товариства щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України - залишити без задоволення.

Судові витрати

109. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржників, оскільки, Верховний Суд касаційні скарги позивача та відповідача залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 23 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2025 року у справі № 910/789/25.

2. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеценергомонтаж Київ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2025 року у справі № 910/789/25 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3. В іншій частині касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеценергомонтаж Київ" залишити без задоволення.

4. Рішення Господарського суду міста Києва від 23 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2025 року у справі № 910/789/25 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова