ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 916/13/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

ОГП: Цимбалістий Т.О.,

позивача-1: не з`явились,

позивача-2: не з`явились,

позивача-3: не з`явились,

відповідача: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРДЖИГАЗТРЕЙД»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025

та рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024

у справі № 916/13/24

за позовом керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі:

1. Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області;

2. Відділу комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області;

3. Південного офісу Держаудитслужби,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРДЖИГАЗТРЕЙД»

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 413 752, 24 грн,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року керівник Чорноморської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі - Міськрада), Відділу комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі - Відділ), Південного офісу Держаудитслужби (далі - Офіс) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджигазтрейд», у якому просив: визнати недійсними додаткові угоди № 3 від 22.02.2021, № 4 від 07.09.2021, № 5 від 25.10.2021 та № 6 від 02.12.2021 до укладеного між Відділом та відповідачем договору постачання електричної енергії споживачу №06-ЕГТ-21/Е/221 від 18.12.2020; стягнути з відповідача на користь Відділу надмірно сплачені кошти в сумі 413 752, 24 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог керівник Чорноморської окружної прокуратури посилався на те, що:

- спірні додаткові угоди є недійсними, оскільки укладені з порушенням вимог законодавства у сфері публічних закупівель, а саме ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», так як внаслідок укладення таких додаткових угод було збільшено ціну електричної енергії без належного підтвердження коливання ціни (надані відповідачем на підтвердження факту коливання ціни експертні висновки Черкаської торгово-промислової палати не встановлюють наявності факту коливання ціни на електричну енергію), а саме збільшено таку ціну більш ніж на 10 %. Так, спірними додатковими угодами підвищено ціну за одиницю товару з 2,22 грн. за 1 кВт*год. до 3,0768 грн. за 1 кВт*год., а обсяг електроенергії, що закуповується, зменшився з 1 955 000 кВт*год. до 1 698 087 кВт*год;

- відповідачем при укладенні спірних додаткових угод не було дотримано як умов спірного договору (п. 13.2), так і Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 в частині завчасного повідомлення споживача про підчищення цін;

- оскільки оскаржуваними додатковими угодами були внесені зміни до істотних умов договору постачання електричної енергії споживачу №06-ЕГТ-21/Е/221 від 18.12.2020, Відділом безпідставно сплачено відповідачу кошти в сумі 413 752, 24 грн, які є різницею між фактично сплаченою сумою та сумою, яку позивач мав сплатити за фактично поставлений обсяг електричної енергії.

Підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом та представництва інтересів держави зазначено, що позивачами, як органами уповноваженими на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, не вжито належних заходів щодо усунення порушень в межах своїх повноважень, в тому числі шляхом звернення до суду, в той час як укладення спірних угод призвело до безпідставної зміни істотних умов спірного договору після його укладення та зростання ціни за одиницю товару, до покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо необґрунтованого витрачання бюджетних коштів, що вказує на порушення інтересів держави.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.03.2024 справу передано за підсудністю на розгляд до Господарського суду Черкаської області.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 (суддя Васянович А.В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 (колегія суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий, Мальченко А.О., Гончаров С.А.), позов задоволено повністю. Визнано недійсними додаткові угоди №3 від 22.02.2021, №4 від 07.09.2021, №5 від 25.10.2021, №6 від 02.12.2021 до договору постачання електричної енергії споживачу №06-ЕГТ-21/Е/221 від 18.12.2020, укладеного між Відділом та відповідачем. Стягнуто з відповідача на користь Відділу надмірно сплачені кошти в сумі 413 752, 24 грн.

Судами обох інстанцій встановлено, що Відділом проведено процедуру закупівлі електричної енергії UA-2020-11-13-001290-а, за результатами проведення якої та розгляду документів учасників, згідно з протоколом розкриття тендерних пропозицій UA-2020-11-13-001290-а від 30.11.2020, визначено переможцем процедури закупівлі відповідача.

18.12.2020 відповідач (постачальник) та Відділ (споживач) уклали договір про постачання електричної енергії споживачу № 06-ЕГТ-21/Е/221, у п. 1.1 якого погодили, що цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з урахуванням ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

За змістом п.1.2 договору його умови розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312, а також Закону України «Про публічні закупівлі».

За умовами п. 2.1 договору постачальник продає (ДК 021:2015 « 09310000-5 Електрична енергія») споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 5.1 договору ціна за 1кВт/год електричної енергії за цим договором становить 1,85 грн без ПДВ, ПДВ 0,38 коп, разом з ПДВ 2,22 грн.

Загальна вартість договору складає 4 340 100 грн з ПДВ (п. 5.2 договору).

Зміна ціни за одиницю електричної енергії може відбуватися відповідно до умов ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі (п. 5.3 договору).

Пунктом 5.7 договору встановлено, що розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Відповідно до п. 5.18 договору у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, постачальник має право письмово звернутись до споживача з відповідною пропозицією, при цьому, така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ, що підтверджує збільшення ціни за одиницю товару в тих межах, на які постачальник пропонує змінити ціну товару. Документ, що підтверджує збільшення ціни товару, повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки (висновку), виданої торгово-промисловою палатою України, регіональною торгово-промисловою палатою, органами державної статистики. ДП «Держзовнішінформ», біржами та іншими уповноваженими органами та організаціями. Згідно з ч. 6 ст. 67 Закону України «Про ринок електричної енергії», з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14.08.2019 №3304-04/33869-06 «Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії», сторони також можуть використовувати інформацію з вебсайту ДП Оператор ринку (https://www.oree.com.ua) для документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку. Водночас, перелік органів, установ, організацій, які уповноважені видавати відповідну інформацію щодо коливання ціни електричної енергії на ринку та перелік підтверджуючих документів не є вичерпним.

Згідно з п. 13.2 договору постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір.

Пунктом 13.8. договору, серед іншого, визначено, що умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»:

- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача (пп. 13.8.1);

- збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пп. 13.8.2);

- покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пп. 13.8.3);

- продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пп. 13.8.4);

- погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку. Зміна ціни за одиницю електричної енергії в сторону зменшення відбувається тільки за згодою сторін та не вимагає документального підтвердження (пп. 13.8.5);

- зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування (пп. 13.8.6);

- зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю. Істотні умов Договору можуть змінюватись у випадку зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються у Договорі, а саме: тарифу за послуги з передачі електричної енергії, який враховано в структурі ціни електричної енергії, що постачається за Договором, а також інших нормативів, які можливо будуть встановлені чинним законодавством України (у тому вислі відповідними рішеннями НКРЕКП) (пп. 13.8.7);

- зміни умов у зв`язку із застосуванням положень ч.6 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (пп. 13.8.8).

Відповідно до п. 3.1.1 постанови НКРЕКП від 14.04.2018 №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» електропостачальники мають інформувати своїх споживачів про зміну будь-яких умов договору про постачання електричної енергії споживачу не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Електропостачальники зобов`язані повідомляти споживачів в установленому порядку про будь-яке збільшення ціни і про право споживачів припинити дію договору, якщо вони не приймають нові умови.

Також п. 13.7 договору встановлено, що усі повідомлення за цим договором вважаються зробленими належним чином, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, вручені кур`єром або особисто за зазначеними в цьому договорі адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

Між сторонами укладено ряд додаткових угод до договору, а саме:

- додаткова угода №3 від 22.02.2021, на підставі якої з 01.02.2021 підвищено ціну на електричну енергію до 2,40 грн за 1 кВт*год з урахуванням ПДВ. Обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 1 827 560 кВт*год, загальною вартістю 4 340 100 грн;

- додаткова угода №4 від 07.09.2021, на підставі якої з 0.09.2021 підвищено ціну на електричну енергію до 2,60448 грн за 1 кВт*год з урахуванням ПДВ. Обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 1 784 658,8323 кВт*год, загальною вартістю 4 340 100 грн;

- додаткова угода №5 від 25.10.2021, на підставі якої з 01.10.2021 підвищено ціну на електричну енергію до 2,82942 грн за 1 кВт*год. з урахуванням ПДВ. Обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 1 758 247,0663 кВт*год, загальною вартістю 4 340 100 грн;

- додаткова угода №6 від 02.12.2021, на підставі якої з 01.11.2021 підвищено ціну на електричну енергію до 3,0768 грн за 1 кВт*год. з урахуванням ПДВ. Обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 1 748 982,2864 кВт*год, загальною вартістю 4 340 100 грн;

- додаткова угода №6/1 від 29.12.2021, відповідно до якої сторони домовилися зменшити загальну вартість договору до 4 183 505,38 грн з урахуванням ПДВ, а загальний обсяг споживання електричної енергії встановлено у розмірі 1 698 087 кВт*год (дійсність цієї додаткової угоди не предметом розгляду у цій справі).

Укладаючи спірні додаткові угоди №№ 3-6, сторони посилалися на ст. 631 ЦК України щодо застосування умов до відносин між сторонами, які виникли до їх укладення (п.5 вказаних додаткових угод).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскаржувані додаткові угоди укладені за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електроенергію за певні періоди дії спірного договору, починаючи з моменту його укладення, що свідчить про невідповідність вказаних угод положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та наявність підстав для визнання їх недійсними відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Встановивши, що підставою для укладення додаткової угоди № 3 від 22.02.2021 став експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати №О-139 від 10.02.2021, в якому відображена інформація щодо коливання середньозваженої ціни електричної енергії на РДН, ОЕС України, за січень (в цілому) 2021 року складала 1 462,52 грн. за МВт.год., а середньозважена ціна на РДН, ОЕС України, за 1 декаду лютого (01-10 лютого) 2021 року складала 1 698,79 грн. за МВт.год., тобто коливання ціни у бік зростання становить 16,15%, суд дійшов висновку про те, що оскільки у вказаному висновку відсутня інформація, яка підтверджує саме коливання ціни на ринку з 18.12.2020 (дата укладення спірного договору) по 22.02.2021 (дата укладення додаткової угоди за №3), такий висновок не може вважатися належним доказом на підтвердження факту необхідності укладення додаткової угоди щодо збільшення вартості електричної енергії. Крім цього постачальник, на момент укладання спірної додаткової угоди, а також під час розгляду спору не довів належними та допустимими доказами факту того, що підвищення ціни було непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Що ж до інших угод, то встановлення судом факту того, що спірними додатковими угодами №4-6 сторони збільшили ціну за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни товару, яка була визначена в договорі за результатами процедури закупівлі є самостійною та достатньою підставою для визнання таких додаткових угод недійсними в судовому порядку. Також суд першої інстанції вказав на те, що недійсність спірних додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються виключно спірним договором, тобто і поставка електроенергії, і її оплата мають здійснюватися сторонами відповідно до умов саме первісної редакції такого договору, тобто за ціною 2,22 грн за 1 кВт/год з урахуванням ПДВ, а відтак за поставлену електричну енергію в обсязі 1 698 087 кВт/год за ціною 2,22 грн відповідачем мало бути сплачено 3 769 753,14 грн, а різниця між фактично сплаченими коштами та сумою, яка б мала бути сплачена згідно умов договору. є безпідставно отриманими коштами на загальну суму 413 752, 24 грн. Тому відповідач зобов`язаний їх повернути Відділу, що відповідає приписам ст.ст. 216, 1212 ЦК України. Також суд зазначив, що прокурором правильно визначено позивачів у цій справі та належним чином обґрунтовано і доведено підстави для представництва інтересів держави в суді.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів в частині задоволення позовних вимог про визначення недійсною додаткову угоду № 3 від 22.02.2021 та стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 259 611, 66 грн, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити. В іншій частині рішення судів залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суди обох інстанцій не врахували, що спірна додаткова угода №3 від 22.02.2021 до договору постачання електричної енергії повністю відповідає вимогам п.2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки збільшення за нею ціни не перевищує 10 відсотків (а саме збільшення відбулось на 9%) від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю, коливання ціни електричної енергії на ринку підтверджено належним документом - висновком Черкаської торгово-промислової палати №0-139 від 10.02.2021, зміна ціни електричної енергії проведена з урахуванням зменшення обсягів закупівлі електричної енергії за договором, зміна ціни не призвела до збільшення суми визначеної в договорі, що повністю відповідає висновку про застосування п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який сформувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22. При цьому прокуратурою не надано доказів відсутності факту коливання ціни на електричну енергію у періоді січень-лютий 2021 року як передумови для укладення сторонами додаткової угоди про збільшення ціни за одиницю товару пропорційної збільшенню ціни на ринку, але не більше ніж на 10%. За доводами скаржника, ключовим фактором для об`єктивного аналізу змін вартості електроенергії необхідно розглядати саме часовий проміжок, що відповідає періоду зміни ринкової ситуації та спричиненого ним перегляду умов договору, а не порівняння цін в окремі дати, про що зроблено помилковий висновок суду апеляційної інстанції. Саме по собі обмеження аналізу ціноутворення на ринку виключно обраними датами може містити спекулятивну інформацію та хибних економічний аналіз, чого точно не відбудеться якщо порівнювати ціни в динаміці протягом періоду (а не дат). Зазначає, що питання наявності коливання ціни на ринку на електричну енергію досліджувалось у справі № 925/247/24. У спірному випадку встановлення нової ціни відбулось через 2 місяці після укладення договору, а наступна зміни ціни вже відбувалась 07.09.2021, тобто прогнозування ціни на такий значний проміжок часу не є можливим, виходячи з природи нестабільності ринку електроенергії. А той факт, що зміна ціни відбувалась із проходженням значного часу з моменту укладення договору, свідчить про намагання постачальника втримати ціну для споживача в першочерговій редакції протягом значного часу співпраці. Також скаржник вказує на відсутність повноважень у прокуратури на представництво інтересів особи, яка не має статусу суб`єкта владних повноважень - Відділу комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради, який в даному випадку є стороною у спірних правовідносинах, а не суб`єктом владних повноважень. Також зазначає, що належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна з них, а тому Відділ повинен був бути визначений відповідачем, а не позивачем у цій справі.

Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судами не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 25.11.2021 у справі № 917/269/21, від 14.12.2021 у справі № 917/562/21, від 07.12.2021 у справі № 903/865/20, від 25.11.2020 у справі № 204/6292/18, від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18, від 21.12.2021 у справі № 917/764/21, від 18.11.2022 у праві № 914/2656/21, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 22.12.2022 у справі №904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51), від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33), від 24.07.2024 у справі № 916/1062/23, від 04.07.2024 у справі № 924/334/22, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24, від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, у справах № 916/1062/23 та № 924/334/22.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.04.2025 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 08.04.2025.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 20.03.2025 від скаржника надійшло клопотання про зупинення касаційного провадження у справі № 916/13/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 04.04.2025 від керівника Чорноморської окружної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, прокурор просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

В судовому засіданні 15.04.2025 оголошено перерву у справі до 13.05.2025.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2025 задоволено клопотання ТОВ «ЕНЕРДЖИГАЗТРЕЙД» про зупинення касаційного провадження у справі № 916/13/24 та зупинено його до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

Великою Палатою Верховного Суду 21.11.2025 прийнято постанову у справі № 920/19/24, яку було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2026 поновлено провадження у справі № 916/13/24 та призначено касаційну скаргу до розгляду на 03.02.2026.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 21.01.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРДЖИГАЗТРЕЙД" надійшли пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/19/24.

Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 30.01.2026 від Керівника Чорноморської окружної прокуратури надійшли додаткові пояснення у справі.

Переглянувши постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Згідно зі ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Велика Палата Верховного Суду у п. 9 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 виклала висновки, які підтвердила у п. 8.12 постанови від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, про те, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи. Разом з цим слід враховувати, що у контексті засадничого положення ч. 2 ст. 19 Конституції України відсутність у Законі № 1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Судами обох інстанцій у справі № 916/13/24 встановлено, що в обґрунтування підстав для звернення з цим позовом прокурор посилався на те, що позивачами, як органами уповноваженими на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, не вжито належних заходів щодо усунення порушень в межах своїх повноважень, в тому числі шляхом звернення до суду, в той час як укладення спірних угод призвело до неефективного, неекономного та нераціонального використання коштів бюджету. Позивачами прокурором визначено Чорноморську міську раду Одеського району Одеської області, Відділ комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та Південний офіс Держаудитслужби.

У пунктах 57, 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 (на яку посилається скаржник) наведено правовий висновок про те, що, вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. Якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійсним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача.

Тобто Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позов, який пред`являється особою, що не була учасником правочину, про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Однак у наведеній скаржником справі позов був пред`явлений не стороною правочину, а відповідачами були визначені не всі учасники правочину. Натомість у справі, яка розглядається, позов пред`явлений прокурором в інтересах держави в особі, зокрема, сторони оспорюваного правочину, а тому вона набуває статусу позивача відповідно до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України, що свідчить про необґрунтованість посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19.

У справі № 916/1062/23 (на неврахування висновків Верхового Суду у постанові від 24.07.2024 у якій посилається відповідач у касаційній скарзі) Верховний Суд погодився з доводами скаржника в частині неврахування судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень як висновку щодо застосування норм статей 203, 215, 216 ЦК (в контексті того, що під час розгляду позову про визнання правочину недійсним сторонами справи мають бути всі сторони цього правочину), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, так і висновків щодо застосування положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, та зазначив, зокрема, що у справі, що розглядається, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод до договору 16.03.2020 № 194, пред`явленої лише до однієї зі сторін оспорюваних правочинів (ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія»), не відповідає висновкам, наведеним як у зазначених постановах Великої Палати Верховного Суду, так і постановах Верховного Суду, на які, у тому числі послався скаржник.

У справі № 924/334/22 Верховний Суд у постанові від 04.07.2024 також зазначив, що вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (такий висновок, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19).

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 викладено висновки про те, що: «98. У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 924/524/24).

99. Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 923/449/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 912/9/20, від 25 червня 2024 року у справі № 918/760/23, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/778/23, від 20 лютого 2025 року у справі № 910/16372/21)…

…110. До того ж у світлі аргументів скаржника в цій частині Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

111. Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22). Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.

Верховний Суд у постановах від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24 та від 10.07.2024 у справі № 916/1055/23, з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, дійшов висновку, що у таких спорах (про визнання недійсними додаткових угод до договору, укладеного за результатами здійснення публічних закупівель та стягнення внаслідок цього безпідставно набутих коштів) під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним позов повинен бути пред`явлений до всіх учасників цього правочину. Водночас у справах № 922/42/24, № 916/1055/23 сторона такого договору не була визначена позивачем, а тому вказане свідчить про неподібність правовідносин у справах № 922/42/24, № 916/1055/23 та № 916/13/24. В свою чергу, у справі № 910/9383/23 Верховний Суд зазначив, що Університет фактично втратив процесуальний статус позивача в справі (учасника справи) в зв`язку із попереднім залишенням судом першої інстанції без розгляду позову прокурора в частині захисту інтересів держави в особі Університету з підстав неправомірності заявлення прокурором позову в особі Університету, який не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень.

Водночас у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 916/1055/23 також у спорі з подібними правовідносинами за позовом Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Офісу Держаудитслужби, Вилківської міської ради та Відділу освіти до ТОВ "Одеська ОЕК" про визнання недійсними додаткових угод №2-6 та стягнення з ТОВ "Одеська ОЕК" на користь Відділу освіти безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 132 424,07 грн, дійшов таких висновків.

Так Верховний Суд у п. 32 вказаної постанови зазначив, що у цій справі, з урахуванням аргументів скаржника щодо неправильного визначення прокурором сторін у справі (вважає, що Відділ освіти мав бути відповідачем у справі; позов хоч і заявлений в інтересах Офісу Держаудитслужби, проте без жодних вимог, що не задовольняє її інтереси), Верховний Суд має надати відповіді на питання, зокрема, чи правильно прокурор визначив Відділ освіти, який є стороною оскаржуваних правочинів, як позивача, а не відповідача.

Відповідаючи на це питання Верховний Суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 задовольнила позов прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та замовника за договором про постачання електричної енергії до виконавця про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів. Отже, одна сторона правочину може бути позивачем у справах щодо визнання такого правочину недійсним звертаючись із таким позовом до відповідача - іншої сторони правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (п.38), зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №917/341/19, від 02.02.2021 у справі №922/1795/19, від 07.04.2021 у справі №917/273/20.

Крім того, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 дійшов висновку, що Відділ освіти, сім`ї, молоді та спорту Чернігівської райдержадміністрації, в інтересах якого звернувся прокурор, є належним позивачем.

Верховний Суд зазначив, що скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування статей 203, 215, 216 ЦК в контексті того, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами по справі мають бути всі сторони цього правочину, які викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №670/23/18, від 18.11.2020 у справі №318/1345/17, від 26.01.2022 у справі №917/2041/20, від 26.09.2023 у справі №910/2392/22, від 30.01.2024 у справі №924/564/22, від 14.04.2021 у справі №552/3469/18.

Прокурор правильно вважає посилання скаржника на ці постанови Верховного Суду необґрунтованим, оскільки вони ухвалені за неподібних правовідносин, а саме, у справі №125/2157/19 спір виник між фізичними особами - між подружжям та особами, з якими укладались договори відчуження майна подружжя; у справі №670/23/18 предметом спору було визнання недійсним договору відступлення права за договором іпотеки; у справі №318/1345/17 оскаржувалися договори купівлі-продажу квартири та земельної ділянки; у справі №917/2041/20 предметом спору було визнання недійсними договорів оренди землі та визнання договорів оренди землі поновленими; у справі №910/2392/22 спір стосувався визнання незаконним пункту рішення та визнання недійсною додаткової угоди до договору про надання в користування мисливських угідь; у справі №552/3469/18 позов заявлений заінтересованою фізичною особою до іншої фізичної особи про визнання недійсним договору дарування, при цьому не зазначивши у якості співвідповідача дарувальника.

Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2024 у справі №924/564/22, прокурор вказав, що вони також є нерелевантними, оскільки: 1) позивачем виступила інша заінтересована особа (не сторона правочину), за таких умов обидві сторони правочину мають бути відповідачами у справі; 2) суди попередніх інстанцій стягнули кошти на користь особи, яку виключили з учасників справи, Верховний Суд такі рішення скасував.

…. Проте, у жодній з цих справ предметом спору не було оскарження прокурором в інтересах держави правочинів, укладених відповідно до Закону "Про публічні закупівлі".

….Скаржник наголошує, що у п.8.10 постанови від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Водночас, враховуючи, що у цій справі прокурор заявив вимогу про стягнення з ТОВ "Одеська ОЕК" на користь Відділу освіти безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів, Верховний Суд вважає, що прокурор, звертаючись із позовом в інтересах держави в особі Відділу освіти, у цій справі правильно визначив відповідачем саме ТОВ "Одеська ОЕК".

….Враховуючи це, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо неналежності Відділу освіти як позивача, в особі якого в інтересах держави звернувся прокурор.

Відтак, Верховний Суд у справі № 916/1055/23 дійшов висновку, що сторона оспорюваних додаткових угод може бути визначена позивачем у справі, при цьому визнавши неподібними правовідносини у справі № 125/2157/19, на відміну від Верховного Суду, який у постановах від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24 та від 10.07.2024 у справі № 916/1055/23, з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, дійшов протилежних висновків.

Колегія суддів у справі № 916/13/24 підтримує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 916/1055/23 та вважає, що належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Водночас, враховуючи, що у цій справі прокурор заявив вимогу про стягнення з відповідача на користь Відділу безпідставно збережених бюджетних коштів, Верховний Суд вважає, що прокурор, звертаючись із позовом в інтересах держави в особі Відділу, у цій справі правильно визначив відповідачем саме ТОВ «ЕНЕРДЖИГАЗТРЕЙД».

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (п. 38), зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №917/341/19, від 02.02.2021 у справі №922/1795/19, від 07.04.2021 у справі №917/273/20.

В свою чергу колегія суддів у справі № 916/13/24 зазначає, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі № 908/1671/16.

Відтак, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо порушення суб`єктного складу учасників справи та необхідності залучення Відділу у якості співвідповідача, а не позивача у цьому спорі.

Також скаржник вказує на відсутність повноважень у прокуратури на представництво інтересів особи, яка не має статусу суб`єкта владних повноважень - Відділу комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради, який в даному випадку є стороною у спірних правовідносинах, а не суб`єктом владних повноважень з посиланням на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 25.11.2021 у справі № 917/269/21, від 14.12.2021 у справі № 917/562/21, від 07.12.2021 у справі № 903/865/20, від 25.11.2020 у справі № 204/6292/18, від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18, від 21.12.2021 у справі № 917/764/21, від 18.11.2022 у праві № 914/2656/21, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 22.12.2022 у справі №904/123/22, від 26.10.2022 у справі №904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51), від 21.12.2022 у справі №904/8332/21 (пункт 33).

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 викладено висновок, відповідно до якого заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» у вказаній справі та вважала правильними висновки судів попередніх інстанції про необхідність залишення позову, поданого Прокурором в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

У постанові Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 917/269/21 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25.11.2020 у справі № 204/6292/18 (провадження № 61-17873св19) та від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18 (провадження № 61-20542св19).

У справі № 917/269/21 прокурор стверджував, що КП "Полтава-сервіс" Полтавської міської ради є органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах, на якого покладено виконання функцій щодо регулювання діяльності у сфері розміщення зовнішньої реклами у місті Полтаві, водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до положень Статуту КП "Полтава-сервіс" та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП "Полтава-сервіс" за організаційно-правовою формою є комунальним підприємством, тобто суб`єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність, а не органом державної влади чи органом місцевого самоврядування. Відтак, оскільки КП "Полтава-сервіс" не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є воно суб`єктом владних повноважень, Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі КП "Полтава-сервіс" є безпідставним.

Так само і у постанові від 14.12.2021 у справі № 917/562/21 зазначено, що прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Полтавської міської ради та Комунального підприємства «Полтава-сервіс». При цьому стверджував, що КП «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради є органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах, на якого покладено виконання функцій щодо регулювання діяльності у сфері розміщення зовнішньої реклами у місті Полтаві.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідно до положень Статуту КП «Полтава-сервіс» та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП "Полтава-сервіс» за організаційно-правовою формою є комунальним підприємством, тобто суб`єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність, а не органом державної влади чи органом місцевого самоврядування. Таким чином, оскільки КП «Полтава-сервіс» не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є воно суб`єктом владних повноважень, Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі КП «Полтава-сервіс» є безпідставним.

Також судами попередніх інстанцій було встановлено, що Полтавська міська рада не є стороною договору про надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 24.07.2014 № Д355, додаткових угод до цього договору, а позовні вимоги прокурора спрямовані на стягнення безпідставно збережених коштів саме на користь КП «Полтава-сервіс» як самостійного суб`єкта господарювання, а не на користь Полтавської міської ради.

Так само і у справі № 903/865/20 прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Луцької районної ради та Комунального підприємства "Луцьке" і Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 зазначив, що позивач-2 за організаційно-правовою формою є комунальним підприємством, тобто суб`єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність, та не є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, тобто суб`єктом владних повноважень, а позивач-1 не є стороною ані договору підряду, ані договору зберігання, порушення зобов`язань за якими є підставою позову прокурора. Натомість стороною цих Договорів є Позивач-2.

У справі № 917/764/21 прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Полтавської міської ради та Комунального підприємства «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради, визначивши останніх у якості позивачів, тоді як стягнення коштів з Відповідача позовною заявою передбачалось лише на користь Комунального підприємства «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради.

Водночас у справі № 916/13/24 позов подано в інтересах держави в особі, зокрема, Відділу комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, а не Державного чи комунального підприємства, що свідчить про неподібність правовідносин у справах № 917/269/21, № 911/2169/20, № 917/562/21, № 903/865/20, № 917/764/21 та справи № 916/13/24.

В постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 204/6292/18, від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок про те, що саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Натомість державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

Водночас у справі № 204/6292/18 фізична особа звернулась до суду з позовом до державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державної казначейської служби України, третя особа - Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, а у справі № 204/7119/18 - фізична особа звернулась до суду з позовом до Міністерство юстиції України, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань № 4», Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, що свідчить про неподібність правовідносин у вказаних справах та справі № 916/13/24.

У справі № 914/2656/21 прокурор звернувся до суду з позовом до Волинської обласної ради; Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА; Волинського академічного обласного українського музично-драматичного театру імені Т. Г. Шевченка (далі - Театр); Західного офісу Держаудитслужби.

Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, позов задоволено частково; визнано недійсними: додаткову угоду від 16.01.2021 № 1, додаткову угоду від 18.01.2021 № 2, додаткову угоду від 19.01.2021 № 3, додаткову угоду від 20.01.2021 № 4, додаткову угоду від 21.01.2021 № 5, додаткову угоду від 22.01.2021 № 6, додаткову угоду від 23.01.2021 №7, додаткову угоду від 26.01.2021 № 8, додаткову угоду від 28.01.2021 № 9 (далі - Додаткові угоди №№1-9) до Договору від 30.12.2020 № 07 (далі - Договір); позовні вимоги про стягнення 382 513,22 грн. залишено без розгляду. Залишаючи позовні вимоги в частині стягнення 382 513,22 грн. без розгляду, суд зазначив, що: позов заявлений прокурором в інтересах Театру, який не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень; Театр є самостійною юридичною особою і може самостійно звернутися до суду для захисту порушених прав.

У постанові від 18.11.2022 Верховний Суд зазначив, що Театр не є органом державної влади чи місцевого самоврядування і не є суб`єктом владних повноважень, тому звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Театру є неправомірним. Театр є юридичною особою публічного права, самостійно приймає рішення і здійснює діяльність у межах компетенції, передбаченої чинним законодавством України, та має право від свого імені укладати договори, бути позивачем та відповідачем у судах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 зазначено, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Позов у справі № 905/1907/21 прокурор подав в інтересах держави в особі Ради та Школи з посиланням на їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави, які полягають у забезпеченні реалізації принципів регулювання бюджетних відносин під час здійснення публічних закупівель.

Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі Школи, Прокурор у позовній заяві стверджував, що у спірних правовідносинах вона наділена владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів обласного бюджету та стороною Договору.

Суди встановили, що за статутом Школа є юридичною особою, неприбутковим закладом, має самостійний баланс, відокремлене майно, розрахунковий рахунок та веде самостійний бухгалтерський облік. Безпосереднє управління Школою здійснює директор, який в установленому порядку користується майном і розпоряджається коштами цього закладу, планує і організовує господарську діяльність та здійснює контроль за її виконанням, укладає угоди з юридичними та фізичними особами. Школа має повну фінансову самостійність і працює за власним штатним розкладом і кошторисом видатків, затверджених Управлінням.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 55, частини першої статті 63 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону № 280/97-ВР комунальне підприємство, створене органом місцевого самоврядування, є господарською організацією, учасником господарських відносин, що діє на основі комунальної власності територіальної громади. Тобто Школа не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у постановах від 07.11.2018 у справі № 295/4481/16-ц та від 16.05.2018 у справі № 638/11634/17.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Школа у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі природного газу за Договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (див. mutatis mutandis висновки КГС ВС, викладені у підпункті 6.49 постанови від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19).

Отже, у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпунктах 6.27- 6.29 постанови від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 та підпунктах 6.30- 6.32 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18.

У справі № 904/123/22 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 у справі №904/123/22 позов Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без розгляду. Залишаючи без розгляду позов прокурора, господарський суд виходив з того, що матеріали справи не свідчать про бездіяльність позивача в розумінні статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а звернення прокурора до суду з позовом 04.01.2021 не може вважатись наданням розумного строку компетентному органу для реагування на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявленого прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі №904/123/22 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 у справі №904/123/22 скасовано. Справу №904/123/22 направлено для подальшого розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області. Апеляційний суд дійшов висновку, що прокурором дотримано процедуру, передбачену ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме: попередньо, до звернення до суду з позовом, фактично повідомлено уповноважений орган про порушення інтересів держави, чим надано цьому органу можливість самостійно відреагувати на виявлені порушення інтересів держави у належний спосіб. Уповноважений орган у подальшому не звернувся до суду з позовом, і не повідомив прокурора у листі про намір такого звернення, про ініціювання проведення перевірки, службового розслідування, і, як випливало з відповіді міської ради на лист обласної прокуратури, не мав наміру звертатися до суду з позовом, або вживати заходи для усунення порушень інтересів держави, перевірки обставин, які викладені прокурором у листі № 15/2-3081вих-21 від 22.12.2021.

Верховний Суд у справі № 904/123/22 зазначив, що з метою недопущення витрачання бюджетних коштів, враховуючи, що послуги за оскаржуваним договором мали бути надані за короткий проміжок часу (23 календарні дні після укладення договору), прокурор мав діяти невідкладно, з метою ефективного захисту інтересів держави, не допускаючи при цьому можливість скасування заходів забезпечення позову та подальшого витрачання коштів місцевого бюджету. З огляду на викладене відхиляються аргументи скаржників щодо недотримання прокурором ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та не надання органу розумного строку.

У справі №904/5558/20 перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі також - Міська рада) до Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради (далі також - Департамент) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-виробнича фірма "Елітпроект" (далі також - ТОВ "БВФ "Елітпроект") про визнання недійсними рішення про намір укласти договір про закупівлю послуг та договору про надання послуг.

За результатами повторного апеляційного перегляду справи №904/5558/20 Центральний апеляційний господарський суд постановою від 13.07.2022 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2021 скасував; позов першого заступника керівника обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міської ради залишив без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що прокурором не надано Міській раді, як позивачу у справі, розумного строку для реагування на порушення інтересів держави після отримання повідомлення від обласної прокуратури, що свідчить про недотримання прокурором статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та відсутність підстав для представництва інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування. Апеляційний суд зазначив, що прокурор не довів бездіяльність міської ради по захисту інтересів держави, територіальної громади, не дотримався порядку, який повинен передувати зверненню з позовом до суду, відтак діяв усупереч висновкам Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді). Скасовуючи судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що позовна заява прокурора не містить фактичних підстав позову, тобто, існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави загалом та/або інтересів територіальної громади міста Дніпра, зокрема наявності порушення матеріальних або інших інтересів держави внаслідок проведення спірної закупівлі та укладення договору. Крім того суд апеляційної інстанції вказав, що прокурором не визначено та не зазначено суму збитків, спричинених державі внаслідок укладення спірного договору, не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту відновить порушене право.

Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у підпунктах 5.50, 5.51 зазначив, що неефективне витрачання коштів місцевого бюджету Департаментом, засновником якого є Міська рада, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування виконавчим органом договору про надання послуг з поточного ремонту автошляхів міста, свідчить про порушення економічних інтересів територіальної громади міста Дніпра. Отже Міська рада, будучи засновником Департаменту, яка фінансує його діяльність, здійснює управління ним та контроль за його фінансово- господарською діяльністю, зобов`язана контролювати питання ефективності використання бюджетних коштів при укладенні договору про закупівлю послуг з поточного ремонту автошляхів міста Дніпра, у зв`язку з чим Міська рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, під час виконання договору про надання послуг, який укладено за результатами проведеної переговорної процедури, а тому виступає належним позивачем у цій справі.

У справі №904/8332/21 Керівник Центральної окружної прокуратури міста Дніпра звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради (далі - КП "Транспортна інфраструктура міста"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Скс Моноліт" (далі - ТОВ "Скс Моноліт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Дорожні системи Дніпро" (далі - ТОВ "Дорожні системи Дніпро", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворк Плюс" (далі - ТОВ "Фаворк Плюс") про визнання недійсними рішень тендерного комітету, визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2022 позовну заяву залишено без розгляду. Приймаючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, господарський суд виходив з того, що прокурор не зазначив і не обґрунтував, яким чином і на підставі якого закону Дніпровська міська рада виконує делеговані чи власні повноваження органу держави, якого саме органу і які саме повноваження. Враховуючи "законодавчо встановлену гарантію: самостійність і автономність" органів місцевого самоврядування від органів держави, прокурор не зазначив, у чому саме полягає у даному випадку інтерес держави щодо правовідносин учасників, який саме інтерес і яким чином обраний ним спосіб захисту відновить порушений державний інтерес, враховуючи, що позовні вимоги прокурора не містять жодного способу захисту стосовно органів держави або за її участі. Прокурором не визначено та не зазначено принаймні суму збитків, спричинених державі, не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту відновить порушене право.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.10.2022 ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова мотивована тим, що оскільки власником КП "Транспортна інфраструктура міста" є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, закупівля здійснювалась за бюджетні кошти, а підприємство є підконтрольним і підзвітним Дніпровській міській раді та остання здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємства, зокрема, і питання ефективності використання бюджетних коштів при укладенні спірних договорів, то прокурор обґрунтовано визначив міську раду як орган який повинен захищати інтереси держави у даних правовідносинах.

Верховний Суд у п. 33 постанови від 21.12.2022 зазначив, що оскільки власником КП "Транспортна інфраструктура міста" є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, закупівля здійснювалась за бюджетні кошти, а підприємство є підконтрольним і підзвітним Дніпровській міській раді та остання здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємства, зокрема, і питання ефективності використання бюджетних коштів при укладенні спірних договорів, то прокурор обґрунтовано визначив міську раду, як орган який повинен захищати інтереси держави у даних правовідносинах.

Колегія суддів у справі № 916/13/24 враховує, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

При цьому владні повноваження мають розглядатися у розрізі саме спірних відносин, тобто орган, в інтересах якого подано позов повинен мати владні повноваження у тих суспільних відносинах, на відновлення яких спрямовано позов.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі бюджету, фінансів і цін, зокрема, віднесене фінансування видатків з місцевого бюджету в установленому законом порядку (п. 4 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є в комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Згідно з ч. 5 ст. 22 БК України, головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет).

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, у тому числі і місцевих бюджетів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) угод, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 БК України, має бути дотримано принцип ефективності та результативності при складанні та виконанні бюджетів, де усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання послуг, гарантованих державою, місцевим самоврядуванням, при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Статтею 1 БК України встановлено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Судами у справі № 916/13/24 встановлено, що джерелом фінансування за договором є бюджетні кошти.

Так, відповідно до п. 1.1 Положення про Відділ комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (у новій редакції), затвердженого рішенням Чорноморської міської ради від 11.12.2020 №9-VІІІ, відділ створено Чорноморською міською радою Одеського району Одеської області, є її виконавчим органом, підзвітним та підконтрольним їй, підпорядкований виконавчому комітету міської ради та міському голові.

Згідно п. 1.3 Положення відділ є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банку, печатку з зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням та інші атрибути юридичної особи. Як юридична особа Відділ укладає договори, контракти, на підставі яких набуває юридичних прав та обов`язків. Відділ є позивачем та відповідачем у судових справах.

Пунктом 6 Положення передбачено, що відділ утримується за рахунок коштів міського бюджету.

Згідно з річним планом закупівлі UA-2020-11-13-001290-а джерелом фінансування закупівлі є кошти місцевого бюджету.

Відтак, враховуючи, що виконання оспорюваного договору здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету, тому порушення, допущені при його укладенні, призводять до порушення майнових прав територіальної громади Чорноморської міської ради.

Відповідно до Пояснювальної записки до рішення №13-VIII від 24.12.2020 Чорноморської міської ради Про бюджет Чорноморської міської територіальної громади на 2021 рік, на виконання Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» в проекті бюджету Чорноморської міської територіальної громади на 2021 рік Відділу комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеської області визначені бюджетні призначення у сумі 76 705 400 грн., із яких за загальним фондом - 75 975 100 грн. та спеціальним фондом - 730 000 грн.

З урахуванням наведеного, суди дійшли правильних висновків, що як Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області, так і Відділ комунального господарства та благоустрою Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області є належними органами, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому судами не встановлено обставин, що відділ у даному випадку діє лише як сторона у зобов`язальних правовідносинах.

Крім цього, судами встановлено, що:

- Чорноморська окружна прокуратура Одеської області листами №63- 4759ВИХ-23 від 18.07.2023, №63-4758ВИХ-23 від 18.07.2023 та №63-4761/ВИХ-23 від 18.07.2023 повідомила позивачів про порушення законодавства під час проведення спірної закупівлі UA-2020-11-13-001290-а, укладання та виконання Договору та просила їх надати інформацію щодо підстав укладення спірних додаткових угод;

- у відповідь на вказані листи Виконавчім комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області з листом № ВИХ-ВХ-2976-23-4009-23 від 04.08.2023 надано відповідні документи, а позивачем 3 - у листі № №151531-17/3449-2023 від 28.07.2023 повідомлено про те, що - Південним офісом Держаудитслужби не проводилась перевірка фактів, викладених у листі оружної прокуратури, щодо процедури закупівлі, та, відповідно, не вживались заходи щодо усунення порушень, в тому числі у судовому порядку;

- Чорноморська окружна прокуратура Одеської області листами №63-5909ВИХ-23 від 08.09.2023, №63-5910ВИХ-23 від 08.09.2023 та №63-5908ВИХ-23 від 08.09.2023 повідомила позивачів, в порядку передбаченому п. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про виявлені порушення;

- у відповідь на вказані листи Виконавчім комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області у листах № ВИХ-ВХ-3712-23-5-2023 від 10.10.2023 та № ВИХ-ВХ-3793-22-5767-2023 від 10.10.2023 повідомлено про те, що претензійно-позовна робота не проводилась, а позивачем 3 - у листі №151531-17/3449-2023 від 27.09.2023 повідомлено про те, що відповідь на питання надана у попередньому листі.

Відтак, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що прокурор правильно визначив позивачів у цій справі, та що позивачі самостійно не звернулись до суду з вказаним позовом, а тому прокурором належним чином обґрунтовано підстави щодо представництва.

Крім цього, скаржник посилається на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Так Велика Палата Верховного Суду виснувала, що норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не дозволяють збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю з огляду на таке:

"43. Відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

44. Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

45. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

46 За частиною другою статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

47. Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

48. Відповідно до частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

49. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

50. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

51. Згідно із частинами першою, другою статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

52. Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

53. Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

54. Із системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

55. Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

56. У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

57. В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

58. Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". У цьому Законі в редакції до 19.04.2020 норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".

59. Отже, вказана норма Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції до 19.04.2020 не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку.

60. Зазначена норма була змінена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" № 114-IX від 18.09.2019 (надалі - Закон № 114- ІХ), яким Закон України "Про публічні закупівлі" було викладено в новій редакції. При цьому зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

61. Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.

62. Як убачається з пояснювальної записки до проєкту Закону № 114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу", коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

63. За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом № 114-ІХ у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати "ціновий демпінг" з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю".

Вищевикладене підсумовано Великою Палатою Верховного Суду у такий правовий висновок (пункти 88-90 постанови від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22):

Ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Колегія суддів у справі № 916/13/24 погоджується з міркуваннями скаржника про те, що за спірною додатковою угодою № 3 від 22.02.2021 до договору постачання електричної енергії збільшення за нею ціни не перевищує 10% від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

Водночас судами визнано цю додаткову угоду недійсною не через те, що нею збільшено ціну більше ніж 10% від початково встановленої ціни, а через те, що за спірною додатковою угодою №3 сторони хоча і збільшили ціну товару лише на 8,11% від первісної ціни, проте всупереч положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» внесли зміни в договір без належного документального підтвердження значного та непрогнозованого зростання ціни електроенергії на ринку у відповідний період, що в свою чергу робило для постачальника виконання договору за первісною ціною вочевидь невигідним, збитковим.

Як встановлено судами, підставою для укладення додаткової угоди №3 від 22.02.2021 став експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати №О-139 від 10.02.2021, в якому відображена інформація щодо коливання середньозваженої ціни електричної енергії на РДН, ОЕС України, за січень (в цілому) 2021 року складала 1 462, 52 грн. за МВт.год., а середньозважена ціна на РДН, ОЕС України, за 1 декаду лютого (01-10 лютого) 2021 року складала 1 698,79 грн. за МВт.год., тобто коливання ціни у бік зростання становить 16,15%.

При цьому судами враховано, що чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами при укладенні договору (відповідно до тендерної документації).

Виходячи з норм чинного законодавства, до суб`єктів надання такої інформації можна віднести, зокрема, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків, яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; Торгово-промислову палату України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації.

Таким чином, довідки та експертні висновки Торгово-промислової палати України можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку.

З вказаного вище експертного висновку вбачається, що дослідження ринку цін на електричну енергію проводилось за січень (в цілому) 2021 року, та за 1 декаду лютого (01-10 лютого) 2021 року.

Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни електричної енергії на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів, і до внесення відповідних змін до нього.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №927/491/19 від 18.06.2021 у своїй постанові зазначав, що будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.

Також Верховним Судом у вищезазначеній постанові вказано, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.

Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону України «Про публічні закупівлі», нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.

Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Водночас, у вказаному вище висновку відсутня інформація, яка підтверджує саме коливання ціни на ринку з 18.12.2020 (дата укладення договору) по 22.02.2021 (дата укладення додаткової угоди за №3).

У своїй пропозиції про збільшення ціни на товар постачальник лише послався на коливання цін на ринку та не обґрунтував, чому таке підвищення зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні.

Постачальник не навів причини, через які виконання уже укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним.

Постачальник, на момент укладання спірної додаткової угоди, а також під час розгляду даного спору не довів належними та допустимими доказами факту того, що підвищення ціни було непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Сама пропозиція відбулася з порушенням п. 3.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії від 14.04.2018 № 312 та умов договору (п.13.2).

Як вже зазначалося вище, сторонами договору укладено додаткову угоду №3 умовами якої змінено ціну за одиницю товару з 2,22 грн. за 1 кВт/год. до 2,40 грн. за 1 кВт/год., тобто на 8,11%, проте всупереч положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» внесено зміни в договір без належного документального підтвердження значного та непрогнозованого зростання ціни електроенергії на ринку у відповідний період, що в свою чергу робило для постачальника виконання договору за первісною ціною вочевидь невигідним, збитковим.

Відтак, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника не неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

При цьому доводи скаржника в цій частині фактично зводяться до спонукання Верховного Суду до надання іншої оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, яким була надана оцінка судами першої та апеляційної інстанцій, що з огляду на визначені у ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не належить до повноважень Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій в оскарженій частині.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів в оскарженій частині підлягають залишенню без змін. При цьому оскільки скаржник не оскаржує судові рішення в іншій частині, Верховний Суд їх не переглядає у такій частині.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення у відповідній частині, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРДЖИГАЗТРЕЙД» залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 26.09.2024 у справі № 916/13/24 в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.