ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/2132/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Середа В. В. (адвокат),

відповідача - Драчова М. С. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна Енергетична Компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025,

додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025

за позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго"

до Приватного акціонерного товариства "Національна Енергетична Компанія "Укренерго"

про стягнення 171 680 801,12 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство "ДТЕК Західенерго" (далі -АТ "ДТЕК Західенерго", Товариство, позивач) звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "НАЕК "Укренерго", Компанія, відповідач, скаржник) про стягнення 31 698 782,58 грн - 3% річних та 139 982 018,54 грн - інфляційний втрат, нарахованих на суму боргу за Договором про участь у балансуючому ринку від 27.05.2019 № 0424-04013 (у частині здійснення оплати за електричну енергію за період з вересня 2023 року до лютого 2024 року), стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києва від 09.05.2024 у справі № 910/ 3231/24.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство вказувало на те, що відповідач всупереч взятим на себе зобов`язанням за Договором, заборгованість, яка становила 1 562 356 480,85 грн почав сплачувати починаючи з 27.06.2024 та повністю сплатив лише 17.12.2024. У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нараховано 3 % та інфляційні втрати за такі періоди прострочення: з 15.03.2024 до 20.11.2024; з 15.03.2024 до 30.11.2024; з 15.03.2024 до 17.12.2024.

2. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 (суддя Гулевець О. В.) позов задоволено; стягнуто з Компанії на користь Товариства 3% річних у сумі 31 698 782,58 грн, інфляційні втрати у сумі 139 982 018,54 грн та витрати зі сплати судового збору.

2.2. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з Компанії на користь АТ "ДТЕК Західенерго" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 60 000,00 грн.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 (колегія суддів: Коробенко Г. П., Кравчук Г. А., Сибіга О. М.) рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 залишені без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Компанія не погоджуючись із ухваленими судовими рішеннями у справі звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 910/2132/25 про задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 (залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції) у цій справі, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат у повному обсязі.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.2. На обґрунтування доводів касаційної скарги в частині оскарження судових рішень ухвалених по суті спору скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.3. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 1, 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" у взаємодії зі статтями 614, 625 ЦК України за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах.

4.4. За твердженням відповідача, суди не врахували, що він, як оператор системи передачі оплачує електроенергію лише за рахунок коштів, які надходили та надходять від учасників балансуючого ринку на його рахунки зі спеціальним режимом використання. Відповідач не може користуватися грошовими коштами на рахунку зі спеціальним режимом використання, адже і джерела надходжень на вказаний рахунок, і напрямки сплати коштів з такого рахунку визначено законом. Скаржник вважає, що укладений між сторонами Договір має виконуватися з урахуванням чинних на момент спірних відносин умов розрахунків між учасниками ринку електричної енергії, передбачених саме приписами Закону "Про ринок електричної енергії". Відтак, у відповідача відсутня вина в порушенні грошових зобов`язань щодо несвоєчасності виконання рішення суду, оскільки, враховуючи особливий порядок розрахунків на ринку електричної енергії та вимоги статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії".

4.4.1. У цьому аспекті скаржник наголошує, що у спірних відносинах підлягають застосуванню норми спеціального закону, зокрема, статей 1, 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" у взаємодії зі статтями 614, 625 ЦК України, а в діях відповідача відсутня вина, як складовий елемент господарсько-правової відповідальності.

4.5. З огляду на зазначене, а також враховуючи неможливість використання відповідачем коштів, належних до сплати позивачу, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є необґрунтованими.

4.6. На обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 75 ГПК України, які викладені у постановах від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 (у контексті того, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні).

4.7. Оскаржуючи додаткове судове рішення відповідач із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує про неправильне застосування судами положень статей 123, 126, 129 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц, від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц та від 11.06.2020 у справі № 821/227/17.

4.8. На переконання скаржника, судами, всупереч правовій позиції Верховного Суду, проігноровано, що в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі здійснення витрат на професійну правничу допомогу (відсутній належний акт прийому-передачі послуги, рахунок-фактури та платіжна інструкція, яка підтверджує фактичну оплату).

4.9. Означені процесуальні порушення призвели до порушення права відповідача на справедливий суд, яке визначене у статті 2 ГПК України та статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

4.2. Доводи інших учасників справи

4.2.1. Товариство своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалося.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. Акціонерне товариство "ДТЕК Західенерго" (постачальник послуг з балансування, ППБ) є виробником електричної енергії на підставі ліцензії, виданої згідно Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП, Регулятор) від 31.05.2019 № 871.

5.2. Компанія є оператором системи передачі (ОСП), на якого, зокрема, покладені функції адміністратора розрахунків (АР).

5.3. Товариство 27.05.2019 приєдналося до умов договору про участь у балансуючому ринку № 0424-04013, який є публічним договором приєднання. За змістом пункту 1.2. Договору Товариство, як постачальник послуг з балансування (ППБ) зобов`язується надавати балансуючу електричну енергію на завантаження або розвантаження для здійснення Компанією, як оператором системи передачі (ОСП) балансування об`єднаної енергетичної системи України. У свою чергу, ОСП зобов`язується продавати балансуючу електричну енергію ППБ або купувати балансуючу електричну енергію у ППБ та отримувати оплату за продану ППБ балансуючу електричну енергію або сплачувати кошти за куплену балансуючу електричну енергію у ППБ відповідно до умов цього договору та Правил ринку.

5.4. Пунктом 2.1 Договору визначено, що загальна вартість договору складається із суми всіх платежів, здійснених ОСП на користь ППБ та ППБ на користь ОСП протягом дії цього договору за придбані і продані обсяги електричної енергії на балансуючому ринку відповідно до умов цього договору. За підсумками місяця визначається індикативна величина - середньозважена ціна небалансів електричної енергії за розрахунковий місяць, яка розраховується шляхом ділення загальної вартості балансуючої електричної енергії на загальний обсяг балансуючої електричної енергії.

У пункті 2.2 Договору встановлено, що розрахунок ціни купівлі-продажу електричної енергії визначається відповідно до Правил ринку. Згідно з пунктом 4.1 Договору виставлення рахунків та оплата платежів здійснюються відповідно до процедур та у строки, визначені Правилами ринку.

Відповідно до пунктів 4.2, 4.3, 4.4 Договору подання платіжних документів здійснюється сторонами відповідно до Правил ринку. Якщо ППБ має заперечення до інформації, що міститься у платіжному документі, то він повинен повідомити про це ОСП не пізніше 12:00 наступного робочого дня після виставлення рахунку. Наявність заперечень не є підставою для створення дебіторської заборгованості перед ОСП. ОСП формує та направляє Акт купівлі-продажу (Акт) до ППБ не пізніше 13 календарного дня місяця, наступного за розрахунковим. Підписання акта відбувається в електронній формі (за допомогою системи, яка забезпечує функціонування електронного документообігу з наданням КЕП (за винятком випадків, коли використання електронного цифрового підпису прямо заборонено законом), що забезпечує юридично значимий електронний документообіг між сторонами та розміщений у мережі "Інтернет" або у паперовій формі шляхом підписання уповноваженою особою Акта (у разі неможливості підпису в електронній формі). Протягом двох робочих днів з дня направлення ОСП до ППБ Акт ППБ розглядає та повертає один примірник Акта, підписаного зі своєї сторони. Акт повинен бути підписаний сторонами в один і той же спосіб. У разі незгоди з розрахунками ОСП відповідно до Акта ППБ протягом двох робочих днів надсилає ОСП обґрунтовані зауваження щодо цього Акта та ініціює спір відповідно до норм чинного законодавства. До здійснення коригування обсяг та вартість електричної енергії визначається даними, що зазначені в Акті. Приписами пункту 5.4 Договору на ОСП покладено обов`язок здійснювати вчасно та в повному обсязі оплату проданої ППБ балансуючої електричної енергії на умовах, визначених Правилами ринку та цим Договором.

5.5. Цей Договір набирає чинності з моменту акцептування ОСП заяви-приєднання ППБ, про що ОСП повідомляє ППБ, і є чинним до 31 грудня поточного року включно, у якому була надана заява-приєднання. Якщо жодна зі сторін не звернулася до іншої сторони не менше ніж за 1 місяць до закінчення терміну дії цього договору з ініціативою щодо його розірвання, то цей Договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах (пункти 9.1, 9.2 Договору).

5.6. Суди встановили, що на виконання умов Договору між позивачем та відповідачем електронно-цифровим підписом підписані акти купівлі-продажу балансуючої електричної енергії: від 30.09.2023 № БР/23/09-0424 (балансуюча електроенергія, отримана ППБ на суму 29 068 521,47 грн, балансуюча електроенергія, отримана ОСП на суму 20 8226 943,44 грн), від 31.10.2023 № БР/23/10-0424 (балансуюча електроенергія, отримана ППБ, на суму 8 989 143,78 грн, балансуюча електроенергія, отримана ОСП на суму 4 31 073 006,40 грн), від 30.11.2023 № БР/23/11-0424 (балансуюча електроенергія, отримана ППБ на суму 36 294 808,16 грн, балансуюча електроенергія, отримана ОСП на суму 640 601 057,66 грн).

5.7. Відповідачем складено та підписано акти купівлі-продажу балансуючої електричної енергії від 31.12.2023 № БР/23/12-0424 (балансуюча електроенергія, отримана ППБ, на суму 26 4125 441,14 грн, балансуюча електроенергія, отримана ОСП на суму 285 544 192,73 грн), від 31.01.2024 № БР/24/01-0424 (балансуюча електроенергія, отримана ППБ, на суму 155 153 564,82 грн, балансуюча електроенергія, отримана ОСП на суму 293 993 563,58 грн), від 29.02.2024 № БР/24/02-0424 (балансуюча електроенергія, отримана ППБ, на суму 2 00 314 953,11 грн, балансуюча електроенергія, отримана ОСП на суму 161 239 951,40 грн.).

5.8. Позивачем складені зауваження до актів № БР/23/12-0424, № БР/24/01-0424, № БР/24/02-0424, з підстав порушення відповідачем пунктом 4.19.1 Правил ринку.

5.9. У зв`язку зі неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання по оплаті балансуючої енергії за період вересня 2023 року - лютого 2024 року згідно з Договором №0424-04013 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з вимогами про стягнення з відповідача 1 562 356 480,85 грн основного боргу, 13 957 409,58 грн 3 % річних та 23 176 896,44 грн інфляційних втрат.

5.10. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.05.2024, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 та постановою Верховного Суду від 20.02.2025 у справі № 910/3231/24, первісний позов Товариства задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства основний борг у розмірі 1 562 356 480, 85 грн, інфляційні втрати у розмірі 17 127 530,59 грн, 3 % річних у розмірі 13 843 917,68 грн та судовий збір у розмірі 844 573,26 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. У зустрічному позові відмовлено повністю.

5.11. Під час розгляду справи № 910/3231/24, судами встановлено неналежне виконання ПрАТ "НАЕК "Укренерго" грошового зобов`язання по оплаті балансуючої енергії, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 1 562 356 480,85 грн. Нарахування 3 % річних у розмірі 3 13957409,58 грн та інфляційних втрат у розмірі 23 176 896,44 грн у межах розгляду справи №910/3231/24 було здійснено позивачем до 14.03.2024.

5.12. Рішення Господарського суд міста Києва від 21.05.2024 у справі № 910/3231/24 виконано відповідачем у повному обсязі лише 17.12.2024, що підтверджується платіжними дорученнями наявними у матеріалах справи.

5.13. Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за Договором № 0424-04013, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2024 у справі № 910/3231/24, позивачем заявлено до стягнення з відповідача нараховані за періоди з 15.03.2024 до 20.11.2024, з 15.03.2024 до 30.11.2024, з 15.03.2024 до 17.12.2024 3 % річних у сумі 31 698 782,58 грн та інфляційні втрати в сумі 139 982 018,54 грн.

5.14. Відповідач заперечуючи проти задоволення позову, посилається на положення Закону України "Про ринок електричної енергії" яким визначено порядок розрахунків та наголошує, що за Законом виключається можливість користування відповідачем коштами, призначеними до сплати позивачу, оскільки відповідач не користується коштами, які надходять на рахунок зі спеціальним режимом використання, а отже, відсутні підстави для стягнення з останнього інфляційних втрат та 3 % річних. Відповідач вказує на відсутність його вини у простроченні грошових зобов`язань, оскільки всі кошти, які надходять від учасників балансуючого ринку на поточні рахунки із спеціальним режимом використання Компанією протягом банківського дня, невідкладно виплачуються учасникам ринку у межах наявної суми, на недискримінаційній основі, а тому остання сплачувала позивачу вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточних рахунків із спеціальним режимом використання. Тобто, за наявності коштів, що надійшли від учасників балансуючого ринку, на такому рахунку. Відповідач, як ОСП не є гарантом та не несе відповідальність за порушення іншими учасниками балансуючого ринку своїх фінансових зобов`язань перед ОСП, а відтак, враховуючи вжиття ОСП усіх можливих заходів щодо належного виконання зобов`язань з оплати балансуючої електричної енергії, є невинуватою особою в розумінні статті 614 ЦК України.

5.15. Також відповідач просив суд відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2132/25 на 1 (один) рік з дня прийняття відповідного рішення та зменшити загальний розмір 3 % процентів річних на 90 %.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Причиною виникнення спору є наявність /відсутність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних через неналежне виконання договірних зобов`язань з оплати балансуючої енергії за період вересня 2023 року - лютого 2024 року.

7.2. Предметом касаційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог.

7.3. Суд також враховує, що ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру 3 % річних жодним із учасників спору не оскаржується, а тому в силу приписів статті 300 ГПК України в цій частині не є предметом касаційного перегляду.

7.4. Скаржник вказує на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 1, 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" у поєднанні зі статтями 614, 625 ЦК України у подібних правовідносинах.

7.5. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.6. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

7.7. Верховний Суд зауважує, що положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

7.8. У контексті доводів касаційної скарги, підстав відкриття касаційного провадження в цій частині та висновків судів попередніх інстанцій Суд зазначає, що згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

7.9. Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

7.10. Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Близька за змістом права позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 зі справи № 904/3173/19, від 10.12.2020 зі справи № 902/1414/13, від 26.08.2021 зі справи № 910/15357/19.

7.11. Як вже зазначено вище предметом спору у цій справі є правомірність / неправомірність стягнення з Компанії інфляційних втрат та 3 % річних через неналежне виконання зобов`язань за Договором про врегулювання небалансів електричної енергії.

7.12. Судові рішення ухвалені по суті спору мотивовані тим, що факт прострочення Компанією грошового зобов`язання за Договором (у частині здійснення оплати за електричну енергію за період з вересня 2023 року до лютого 2024 року) встановлене рішенням Господарського суду у справі № 910/3231/24, яке набрало законної сили, та повторному доведенню згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України у даній справі не підлягає. Водночас наявність судового рішення чи факт відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

7.13. Суди також відхилили твердження відповідача про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, вказавши, що дана обставина не впливає на обсяг зобов`язань боржника, що прострочив грошове зобов`язання. При цьому, наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не спростовує його обов`язку належним чином виконувати свої господарські зобов`язання, у т.ч. і за відсутності відповідних умов Договору, погоджених сторонами.

7.14. У вирішенні доводів скаржника Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 75 Закону "Про ринок електричної енергії" розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі, у тому числі шляхом клірингу (неттінгу), відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, правилами ринку, правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку.

7.15. Положення частини четвертої статті 75 Закону "Про ринок електричної енергії" визначають, що постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, в яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в уповноважених банках. Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на: 1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників; 2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників; 3) поточний рахунок оператора системи передачі.

7.16. Згідно з положеннями статті 1 Закону "Про ринок електричної енергії": алгоритм розподілу коштів - порядок розподілу уповноваженими банками коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, що встановлюється Регулятором відповідно до цього Закону; поточний рахунок із спеціальним режимом використання - рахунок, відкритий в одному з уповноважених банків і призначений для забезпечення проведення розрахунків відповідно до цього Закону.

7.17. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті 614 ЦК України).

7.18. Нормами статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

7.19. Колегія суддів у вирішенні цього спору враховує, що на сьогодні Верховний Суд сформував усталені правові висновки щодо допустимості здійснення відповідачем, як ОСП (боржником у спірних відносинах) перерахування грошових коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання з інших рахунків.

7.20. Зокрема, Суд зауважує, що у справі № 910/9374/21 скаржник так само наголошував на неможливості застосування до ПрАТ "НАЕК "Укренерго" відповідальності щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань через відсутність його вини у простроченні оплати в розумінні статті 614 ЦК.

7.21. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 зазначив, зокрема, таке: "….Пунктом 4.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строків розрахунків відповідно до Правил ринку та/або цього Договору ППБ має право нарахувати пеню в розмірі 0,1% від суми прострочення платежу (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення) за кожен день такого прострочення у порядку, передбаченому Господарським кодексом України.

При цьому положення Договору не містять будь-яких застережень щодо використання відповідачем поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, та, відповідно, умови про розрахунок за продану електричну енергію лише з такого рахунку та/або за умови наявності коштів на такому рахунку.

Статтею 625 ЦК України перебачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

З огляду на умови договору та положення статті 625 ЦК України Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для нарахування та стягнення пені, 3% річних та "інфляційних втрат" за несвоєчасну оплату балансуючої електричної енергії.

Твердження заявника про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, є неспроможними, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права".

7.22. Таким чином згідно з усталеними правовими висновками Верховного Суду, наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, запровадженого в зв`язку з особливостями проведення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливості застосування до спірних правовідносин загальних норм матеріального права, зокрема частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21, від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21, від 18.10.2022 у справі № 910/6578/21, від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, від 25.05.2023 у справі № 910/1382/22, від 14.12.2023 у справі № 910/3263/23, від 13.02.2025 у справі № 910/6577/24, від 16.04.2025 у справі № 910/12312/24, від 23.04.2025 у справі № 910/5201/24 (між тими самими сторонами), від 17.09.2025 у справі № 910/62/25, від 08.10.2025 у справі № 910/7701/23, від 21.10.2025 у справі № 910/10946/24 зі спорів, що виникли з правовідносин за договорами врегулювання небалансів електричної енергії.

7.23. Отже, Верховний Суд у наведених вище постановах викладав висновок, зокрема, щодо можливості / неможливості застосування частини четвертої статті 75 Закону "Про ринок електричної енергії" до подібних правовідносин як підстави для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання і таке правозастосування є сталим та послідовним.

7.24. При цьому зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди врахували цю позицію Верховного Суду у вирішенні цього спору.

7.25. Оскільки висновки судів попередніх інстанцій у справі зазначеному висновку Верховного Суду не суперечать, то і підстави для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень з визначених скаржником питань в цій частині відсутні. Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Суд зазначає, що останні фактично зводяться до заперечень обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та до їх переоцінки, що безумовно перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, які визначені у частині другій статті 300 ГПК України.

7.26. З урахуванням того, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновок щодо статей 1, 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" у поєднанні зі статтями 614, 625 ЦК України у подібних правовідносинах, то підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження. Сформований висновок є чітким, зрозумілим та сприяє однозначному застосуванню норм права. При цьому скаржником не наводились аргументовані і переконливі доводи щодо необхідності відступлення від правової позиції, викладеної Верховним Судом у наведених постановах, як і не визначалась така підстава касаційного оскарження.

7.27. Зазначене в сукупності свідчить про відсутність підстав для викладення відповідного правового висновку щодо застосування положень, якими врегульовано питання здійснення відповідачем, як ОСП (боржником у спірних відносинах) перерахування грошових коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання з інших рахунків та, відповідно, про наявність підстав для закриття касаційного провадження з підстави оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, у відповідності до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

7.28. Крім того, як вже зазначено вище, судами у вирішенні цього спору також враховано, що строк виконання грошового зобов`язання з оплати послуг за Договором № 0424-04013, наданих Товариством у період вересня 2023 року - лютого 2024 року настав. При цьому суди у таких висновках врахували, що вказані обставини встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 21.05.2024 у справі № 910/3231/24. У зв`язку з чим суди також спростували доводи скаржника щодо моменту виникнення зобов`язань за вказаним Договором.

7.29. У контексті доводів скаржника в цій частині Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, а також у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 914/1033/17, від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17, від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7, від 24.10.2018 у справі № 308/8645/15цс, від 05.12.2018 у справі № 589/2800/15-ц викладено правові позиції щодо підстав виникнення зобов`язальних правовідносин, відповідно до яких: 1) за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб; за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність; 2) за змістом статті 11 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

7.30. Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

7.31. У вирішенні доводів касаційної скарги, які викладені у пункті 4.1.6. цієї постанови, з посиланням скаржника на неправильне застосування судами частини четвертої статті 75 ГПК України, Суд враховує, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15 зазначила, зокрема, таке: "п. 45. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій посилалися на те, що згідно з приписами частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом".

"п. 48. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8))".

7.32. У постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи".

7.33. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19, "…преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії".

7.34. У постанові від 10.10.2023 у справі № 907/969/22 Верховний Суд зазначив, що "важливим є те, що обставини, встановлені у справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факта.

Питання факта це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - це передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії".

7.35. Як вже зазначено вище, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що предметом спору у справі № 910/3231/24 були вимоги Товариства до Компанії про стягнення заборгованості з оплати балансуючої енергії за період вересня 2023 року - лютого 2024 року згідно з Договором №0424-04013 (1 562 356 480,85 грн основного боргу, 13 957 409,58 грн 3 % річних та 23 176 896,44 грн інфляційних втрат); нарахування 3 % річних у розмірі 3 13957409,58 грн та інфляційних втрат у розмірі 23 176 896,44 грн у межах розгляду справи №910/3231/24 було здійснено позивачем до 14.03.2024, які набрали законної сили.

7.36. Тобто, у справі № 910/3231/24, вже раніше були встановлені та підтверджені обставини того, що строк виконання грошового зобов`язання з оплати послуг наданих Товариством у період вересня 2023 року - лютого 2024 року за Договором № 0424-04013, настав, а тому, за висновками судів, вказані обставини не потребують доказування при розгляді цієї справи відповідно до приписів частини четвертої статті 75 ГПК України.

7.37. У постановах від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19, на неврахування висновків у яких вказує скаржник, Верховний Суд дійсно зазначив, що "звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм".

7.38. Суд зауважує, що за змістом наведених висновків Верховного Суду вбачається, що у застосуванні преюдиції необхідно чітко розмежовувати обставини, що мають преюдиціальне значення, від правової оцінки судом обставин, про що неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19.

7.39. У цьому аспекті колегія суддів враховує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях самостійно оцінили докази та встановили обставини справи (факти), які є необхідними для правильного вирішення цього спору. Зокрема, встановили, що: 1) у межах розгляду справи №910/3231/24 було здійснено позивачем до 14.03.2024; 2) заборгованість, яка становила 1 562 356 480,85 грн відповідач почав сплачувати починаючи з 27.06.2024 та повністю сплатив лише 17.12.2024; 3) у зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем і нараховано 3% та інфляційні втрати за періоди прострочення з 15.03.2024 до 20.11.2024, з 15.03.2024 до 30.11.2024, з 15.03.2024 до 17.12.2024. З урахуванням наведеного та за результатами перевірки правильності здійсненого позивачем розрахунку суди і дійшли висновку, що позовні вимоги Товариства про стягнення з Компанії 31 698 782,58 грн 3% річних та 139 982 018,54 грн інфляційний втрат, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на суму боргу за Договором - підлягають задоволенню.

7.40. Таким чином, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника про порушення судами положень статті 75 ГПК України не підтвердилися, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду постановах від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19, на які посилається скаржник.

7.41. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

7.42. Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 910/12405/21, від 21.03.2023 у справі № 908/125/18, від 19.04.2023 у справі № 921/64/22, від 06.06.2023 у справі № 914/217/22, від 09.04.2024 у справі № 910/6316/23).

7.43. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України також не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цих підстав.

Щодо доводів касаційної скарги в частині оскарження додаткового рішення (вирішення заяви Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції)

7.44. У вирішенні заяви Товариства про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням ціни позову, категорії спору та складності справи, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що витрати позивача у розмірі 60 000,00 грн є співмірні зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову.

7.45. Зі змісту касаційної скарги Компанії в цій частині вбачається, що у прохальній частині касаційної скарги остання просить скасувати додаткове рішення (залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції), яким заяву Товариства задоволено частково та стягнуто з відповідача на його користь 60 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

7.46. При цьому будь-яких вмотивованих доводів про незаконність та/або необґрунтованість оскаржуваного рішення в цій частині касаційна скарга не містить. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться лише узагальнено на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц, від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц та від 11.06.2020 у справі № 821/227/17.

7.47. Зокрема, скаржник вважає, що всупереч правовій позиції Верховного Суду, суди проігнорували та не надали оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі здійснення витрат на професійну правничу допомогу (відсутній належний акт прийому-передачі послуги, рахунок-фактури та платіжна інструкція, яка підтверджує фактичну оплату). Узагальнено доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до того, що суди порушили положення частини третьої статті 126 ГПК України.

7.48. У вирішенні наведених доводів Суд, першочергово, враховує те, що, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дослідив наявні у матеріалах справи докази та надав відповідну оцінку означеним доводам.

7.49. Зокрема, господарські суди, враховуючи процесуальний принцип диспозитивності, встановили, що з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, відповідність цієї суми критеріям реальності і розумності, а також доведеність Товариством у відповідності до вимог статті 74 ГПК України викладених ним обставин стосовно надання адвокатом послуг на професійну правничу допомогу та дійшли висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 90 000,00 грн не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України).

7.50. Суди врахувавши фактичні обставини даної справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, а також відсутність мотивованих заперечень зі сторони відповідача щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, суди вважали, що справедливим та співмірним розміром витрат Товариства на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції є 60 000,00 грн.

7.51. У вирішенні доводів касаційної скарги в цій частині Суд враховує, зокрема, що як встановив суд першої інстанції:

- у позові Товариство зазначило про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесло і які очікує понести у суді першої інстанції;

- у порядку Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" між Адвокатським об`єднанням "Перший Радник" (далі - АО "Перший Радник") та Товариством укладений Договір про надання правової допомоги від 01.07.2019 № 1491-ЗЭ (далі - Договір) та додаткові угоди до нього;

- умовами Додаткових угод від 08.10.2024 № 10-810/02 та № 10-8/10/4-3 до Договору визначено вартість послуг виконавця та порядок їх розрахунку, зокрема, детальний опис наданих послуг, час, витрачений адвокатом на їх надання, загальну вартість наданих послуг (розмір гонорару) погоджується сторонами у Звітах, після чого, в порядку визначеному договором, можуть зазначатися в Актах приймання-передачі наданих послуг;

- між Товариством та АО 09.04.2025 підписано Звіт наданих послуг №7 до Договору, згідно з яким виконавець надав, а клієнт прийняв послуги професійної правничої допомоги, у рамках справи № 910/2132/25 загальною вартістю послуг 90 000,00 грн;

- відповідно до Звіту виконавцем надано таку правову допомогу: підготовка позовної заяви, розрахунку 3% річних, інфляційних витрат - 7 год. - 70 000,00 грн; участь в судовому засіданні в Господарському суді м. Києва 25.03.2025 - 1 година - 10 000,00 грн; участь в судовому засіданні в Господарському суді м. Києва 08.04.2025 - 1 година - 10 000,00 грн; Загальна кількість годин наданих послуг складає 9 год. та загальний розмір винагороди - 90 000,00 грн.

7.52. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень в цій частині, суд першої інстанції частково врахував доводи відповідача, наведені ним у запереченнях на заяву про розподіл судових витрат і зазначив, що вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність акта приймання-передачі наданих послуг за Договором, оскільки позивачем та адвокатським об`єднанням змінено умови пунктів 4.1.-4.4. Договору додатковою угодою № 10-8/10/4-3 від 08.10.2024, відповідно до яких адвокат звітує за результатом надання послуг, надаючи на погодження позивачу звіт наданих послуг. Суд також виходив із того, що зввіт наданих послуг містить вичерпну інформацію про час, зміст, обсяг, вартість наданих адвокатом послуг за договором та прийняття цих послуг позивачем, відтак є належним доказом, який підтверджує надання таких послуг та їх вартість. Суд відхилив доводи відповідача щодо недоведення заявником наявності юридично встановлених відносин адвоката Костреця Є. В. із АО "Перший Радник", оскільки умовами Договору погоджено можливість представництва інтересів клієнта у справі адвокатами АО "Перший Радник", але не виключно означеним адвокатом.

7.53. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції також врахував, що інформацією наявною у Єдиному державному реєстрі судових рішень підтверджується факт представництва інтересів Товариства адвокатами АО "Перший Радник" у багатьох спорах. Крім того, суди врахували предмет спору і підстави позову (стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на несплачену заборгованість, яка стягнута за рішення суду). Врахувавши означене суди дійшли висновку, що підготовка справи до розгляду не потребувала аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу, а отже, поза сумнівом, істотно спрощує надання правничих послуг.

7.54. Суди врахували, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 90 000,00 грн, стосовно якої подано заяву, не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді.

7.55. Отже, зміст оскаржуваного додаткового рішення (залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції) в цій частині свідчить, що судами надана оцінка розміру заявлених витрат з урахуванням критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг.

7.56. Водночас аргументи Компанії, викладені у касаційній скарзі, по суті зводяться до незгоди сторони із здійсненим судом розподілом судових витрат та необхідності відмови у задоволенні заяви позивача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, що однак не свідчить про неправильне здійснення судом розподілу цих витрат.

7.57. При цьому, колегія суддів зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру тощо не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень.

7.58. Посилання Компанії на те, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення не містить розрахунків, які б обґрунтовували розумність їх розміру, Суд відхиляє з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

7.59. Так, Велика Палата Верховного Суду у означеній вище справі зауважила та наголосила на тому, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

7.60. Верховний Суд під час касаційного перегляду оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, за наведеними у касаційній скарзі Компанією доводами в цій частині, не вбачає порушень судами положень господарського процесуального законодавства при вирішенні заяви Товариства про розподіл судових витрат, понесених у суді першої інстанції.

7.61. Суди під час вирішення заяви Товариства та ухвалення рішення в цій частині врахували ключові обставини які необхідні під час розгляду заяви про розподіл витрат на правничу допомогу, оцінили витрати у контексті принципів розумності, співмірності, обґрунтованості і дійшли висновку про її часткове задоволення. Водночас доводи відповідача щодо порушення судом норм процесуального права не підтверджуються.

7.62. Суд також зауважує, що за змістом частини першої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.63. Разом із тим відповідач не навів доводів, які б обґрунтовували неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні рішення в цій частині, з урахуванням вимог частини другої статті 287 ГПК України.

7.64. Отже, наведені скаржником доводи щодо наявності підстав для зміни або скасування оскаржуваних судових актів не знайшли підтвердження.

7.65. З урахуванням наведеного вище (у розділі 7 цієї постанови), доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених по суті позовних вимог та додаткового рішення суду першої інстанції, з цих підстав.

7.66. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

7.67. Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

8.2. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3. Частинами першою, другою статті 309 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.4. Наявності визначених законом підстав для скасування судових рішень попередніх інстанцій скаржником не доведено.

8.5. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов про закриття касаційного провадження у справі з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України й залишення касаційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, без задоволення.

9. Судові витрати

9.1. З огляду на те, що Верховний Суд касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою в частині підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, касаційну скаргу залишає без задоволення, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 910/3132/25, відкрите за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. В іншій частині касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 910/3132/25 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова