РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.02.2026Справа № 910/12999/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон Люкс" та Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання трудових відносин припиненими на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України та зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

позивача: Буряк Ю.Ю.;

Товариства: не з`явився;

Адміністрації: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2025 року фізична особа ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон Люкс" (далі - Товариство) та Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Адміністрація), у якому просила суд визнати припиненими її трудові відносини з Товариством у зв`язку зі звільненням з посади директора Товариства на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України. Позивач також просив суд зобов`язати будь-якого належного суб`єкта державної реєстрації на підставі рішення суду здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про Товариство в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) шляхом виключення з ЄДР запису про ОСОБА_1 як керівника вказаної юридичної особи у зв`язку з її звільненням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження в справі № 910/12999/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20 листопада 2025 року.

У підготовчому засіданні 20 листопада 2025 року суд постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів; про відкладення підготовчого засідання на 15 січня 2026 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 5 лютого 2026 року.

У судовому засіданні 5 лютого 2026 року суд постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні усного клопотання представника позивача про відкладення засідання.

У цьому ж судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином та в установленому законом порядку, проте явку своїх уповноважених представників в призначені засідання не забезпечили, будь-яких клопотань на адресу суду не направили, заяв по суті спору не подали.

Положеннями частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Беручи до уваги те, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність достатньої кількості документів для її розгляду по суті, суд дійшов висновку про розгляд цієї справи за наявними матеріалами без участі представників відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

З відомостей з ЄДР вбачається, що Товариство було зареєстроване як юридична особа 3 листопада 2005 року (реєстраційний запис № 0014149).

Преамбулою статуту Товариства, затвердженого рішенням загальних зборів учасників від 4 червня 2008 року (протокол № 5), визначено, що останнє створене й діє відповідно до Господарського та Цивільного кодексів України (далі - ГК України та ЦК України відповідно), Закону України "Про господарські товариства", інших законодавчих і нормативних актів України, що регулюють інвестиційну та підприємницьку діяльність в Україні. Товариство є юридичною особою з дня його державної реєстрації. Товариство може створювати на території України представництва, підприємства, філії, бути співзасновником інших юридичних осіб і керується в своїй діяльності чинним законодавством України та статутом.

Відповідно до розділу 1 та пункту 6.1. статуту статутний капітал Товариства складає 52 500,00 грн. Частки учасників у статутному капіталі Товариства: ОСОБА_2 - 26 250,00 грн (50% статутного капіталу); ОСОБА_3 - 21 000,00 грн (40 % статутного капіталу), ОСОБА_4 - 5 250,00 грн (10 % статутного капіталу).

За приписами пункту 8.1. статуту органами управління Товариства є: вищий орган - загальні збори учасників; виконавчий орган - директор; контролюючий орган - ревізійна комісія.

Загальні збори учасників складаються з учасників Товариства або призначених ними представників. Представники учасників можуть бути постійними або призначеними на певний строк, учасник вправі в будь-який час замінити свого представника у загальних зборах учасників, сповістивши про це інших учасників. Учасник Товариства вправі передати свої повноваження на зборах іншому учаснику або представникові іншого учасника Товариства. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному (складеному) капіталі. Загальні збори учасників Товариства обирають голову Товариства. До компетенції загальних зборів учасників Товариства належить, зокрема, обрання та відкликання членів виконавчого органу та ревізійної комісії, затвердження річних результатів діяльності Товариства. З питань щодо: визначення основних напрямків діяльності Товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання, внесення змін та доповнень до статуту Товариства, виключення учасника із складу Товариства, збільшення статутного (складеного) капіталу, - рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників Товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів. Загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів. Брати участь у зборах з правом дорадчого голосу можуть члени виконавчого органу, які не є учасниками Товариства. Будь-хто з учасників Товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніше як за 25 днів до початку зборів. Голова зборів Товариства організує ведення протоколу Товариства. Загальні збори учасників Товариства скликаються не рідше двох разів на рік. Позачергові загальні збори учасників скликаються головою Товариства при наявності наступних обставин: у разі неплатоспроможності Товариства, а також у будь-якому іншому випадку, якщо цього потребують інтереси Товариства вцілому, зокрема, якщо виникає загроза значного скорочення статутного (складеного) капіталу. Загальні збори учасників Товариства повинні скликатися також на вимогу виконавчого органу (пункти 8.3.-8.7. статуту).

За пунктом 8.8. статуту виконавчим органом Товариства є директор, що призначається на посаду та звільняється з неї загальними зборами учасників Товариства. З директором, якщо він не є учасником Товариства, укладається відповідний договір або контракт, який підписується від імені Товариства уповноваженою загальними зборами учасників Товариства особою. Директор здійснює керівництво Товариством на принципах єдиноначальності. Директор формує виконавчий апарат Товариства. Директором і членами виконавчого апарату можуть бути особи, які не є учасниками Товариства. Директор вирішує усі питання господарської діяльності Товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальних збори учасників Товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції директора. Директор підзвітний загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Директор не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників Товариства. Директор діє від імені Товариства без довіреності. Директор не може бути одночасно головою загальних зборів учасників Товариства.

З наявних у матеріалах справи копій: протоколу загальних зборів учасників Товариства від 4 травня 2011 року № 6, наказу від 5 травня 2011 року "Про призначення на посаду" № 11/0К, - вбачається, що ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Товариства з 5 травня 2011 року.

З матеріалів справи також вбачається, що 21 липня 2025 року позивач звернувся до Товариства, а також фізичних осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , - як діючих учасників Товариства, з повідомленням від вказаної дати вих. № 21/07/25 про скликання 21 серпня 2025 року об 11:30 год. загальних зборів учасників Товариства за адресою: АДРЕСА_1 . До порядку денного було включено наступні питання: зміна відомостей про учасників Товариства; зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника Товариства; подання структури власності Товариства; звільнення керівника Товариства ОСОБА_1 ; призначення нового керівника Товариства; зміна місцезнаходження Товариства; затвердження нової редакції статуту з метою його приведення у відповідність до діючого законодавства; проведення державної реєстрації змін до установчих документів та відомостей про Товариство, що містяться в ЄДР. Копія вказаного повідомлення з належними доказами його направлення на адресу місцезнаходження Товариства та місця проживання вищевказаних фізичних осіб наявні в матеріалах справи.

7 серпня 2025 року ОСОБА_1 надіслала адресовану загальним зборам Товариства заяву від 6 серпня 2025 року про звільнення її з посади директора за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Копія цієї заяви та докази її направлення на адресу місцезнаходження Товариства також містяться в матеріалах справи.

З наявної у матеріалах справи копії протоколу загальних зборів учасників Товариства від 21 серпня 2025 року № 21/08/25 вбачається, що у призначений день і час учасник (засновник) Товариства ОСОБА_2 , яка володіє 50% голосів, на загальні збори не з`явилась, явку свого повноважного представника не забезпечила. Оскільки на загальних зборах був присутній повноважений представник інших двох учасників Товариства, які володіють 50% кількості голосів, загальні збори визнані неправомочними та такими, що не відбулися. Визначені в порядку денному питання, зокрема, про звільнення позивача з посади директора, не вирішувалися.

Оскільки загальними зборами учасників Товариства рішення про звільнення позивача з посади директора за власним бажанням на підставі відповідної заяви в порядку статті 38 КЗпП України не було прийнято і в ЄДР містяться відомості про позивача як директора вказаної юридичної особи, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом на підставі вищенаведеної норми КЗпП, посилаючись на порушення Товариством її трудових прав, які полягають у бездіяльності вказаного відповідача та невжиття останнім заходів щодо її звільнення з посади директора.

Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Конституційний Суд України у рішеннях від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 вказував, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Згідно зі статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору

За загальними правилами трудового законодавства України, керівник товариства, як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом із тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства.

Ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року в цивільній справі № 758/1861/18.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічна норма міститься в частині 4 статті 236 ГПК України.

Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 6 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20, де зазначено, що за частиною 13 статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон) повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. Директор для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників Товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків, оскільки вирішення цього питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства. При цьому, директор має дотриматись вимог статті 32 Закону та статуту щодо порядку скликання загальних зборів.

Однак, про можливість і механізм реалізації права директора на звільнення з ініціативи останнього, як працівника на підставі статті 38 КЗпП України, ні у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, ні в інших постановах Верховного Суду не зазначено.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22 міститься висновок про те, що спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір пов`язаний із управлінням юридичною особою та належить до юрисдикції господарського суду.

У той же час, Верховний Суд прямо не вказав, що такий "корпоративний" спір може бути вирішений виключно із застосуванням норми трудового права, яка міститься в статті 38 КЗпП України.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17.

Оскільки в своїй постанові від 6 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що позов директора до товариства про припинення трудових відносин є господарським спором та має розглядатись за правилами господарського судочинства, виходячи зі спеціального (особливого) статусу директора, норми Закону, які регулюють порядок звільнення керівника юридичної особи, є спеціальними при розгляді зазначеного спору саме господарським судом.

За частиною 1 статті 29 Закону загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (частина 1 статті 30 Закону).

Відповідно до частини 1 статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 30 Закону до компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема: обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; прийняття інших рішень, віднесених законом до компетенції загальних зборів учасників. Питання, передбачені частиною 2 цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону.

З наведених імперативних приписів чинного законодавства слідує, що вирішення питання про припинення повноважень директора товариства відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства. Виключна компетенція полягає в тому, що лише єдиний орган (збори учасників товариства) може вирішувати вказане питання.

У разі, якщо закон передбачає прийняття рішення з того чи іншого питання виключно загальними зборами, ці повноваження не можуть відповідно до статуту юридичної особи бути надані або делеговані іншим органам цієї особи. Тому й суд не вправі втручатися у господарсько-управлінську діяльність товариства та брати на себе функції органів управління товариством, зокрема не може приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 12 вересня 2024 року в справі № 922/2145/21.

У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що: "позиція Верховного Суду про те, що суд не має права втручатися у господарську діяльність товариства та, зокрема у виключну компетенцію органу управління товариством, є сталою, загальною та була застосована судом касаційної інстанції у справах з різними правовідносинами, виходячи з конкретних обставин справ, у тому числі була застосована у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 923/1106/16, від 23 липня 2019 року у справі № 922/139/18, від 18 червня 2020 року у справі № 922/1393/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 922/1223/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/12317/18, від 02 лютого 2023 року у справі № 910/10164/21. Враховуючи загальний та універсальний характер цієї правової позиції вона підлягає врахуванню і у цій справі з урахуванням особливостей спірних правовідносин".

Як вже було зазначено судом, відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор, виконавчий орган), як будь-який інший працівник, має беззаперечне право на звільнення за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Однак, вирішуючи даний спір саме з призми корпоративних правовідносин та норм спеціального господарського законодавства, які їх регулюють, припинення повноважень виконавчого органу товариства можливе виключно за рішенням загальних зборів. Втручання господарського суду в господарсько-управлінську діяльність товариства є неправомірною.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також з ініціативи виконавчого органу товариства.

Частинами 2-5 статті 32 вказаного Закону передбачено, що виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Повідомлення, передбачене частиною 3 цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення. У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний.

У свою чергу, приписами частини 13 статті 39 Закону встановлено, що повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків.

У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.

Отже, вказаною нормою Закону встановлено особливий (спеціальний) порядок припинення повноважень виконавчого органу товариства - лише шляхом обрання нового керівника.

Відтак, для припинення своїх повноважень, як одноосібного виконавчого органу, директор за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень та обрання нового директора.

Суд також звертає увагу на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 березня 2023 року в справі № 127/27466/20 не було визначено, як право директора Товариства на звільнення, передбачене статтею 38 КЗпП України, узгоджується з імперативними приписами частини 13 статті 39 Закону, яка визначає можливість припинення повноважень директора лише шляхом обрання нового керівника.

У свою чергу, суд звертає увагу на те, що у розумінні чинних норм корпоративного законодавства він є не лише найманим працівником юридичної особи, а й виконує функції щодо управління Товариством, а порядок його призначення на посаду та звільнення суттєво відрізняється від порядку, установленого для інших працівників.

Такий порядок призначення та звільнення керівника (директора) товариства пов`язаний з тим, що останній згідно з нормами чинного законодавства є одноосібним виконавчим органом вказаного відповідача - юридичної особи.

Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення) (частини 1, 2 статті 39 Закону).

У разі звільнення директора, який є одноосібним виконавчим органом, товариство лишається без органу управління, на який законом покладено керівництво поточною діяльністю товариства вчинення дій від його імені без довіреності. Тобто, через такий орган товариство реалізовує свою дієздатність, а відсутність цього органу (звільнення директора без призначення іншої особи на цю посаду) може призвести до блокування діяльності товариства (створює неможливість вчинення будь-яких юридично значущих дій).

Саме тому законодавець у частині 13 статті 39 Закону встановив заборону припинення повноважень директора без призначення нового керівника.

Особливість звільнення директора полягає в тому, що таке звільнення відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства і за правовими наслідками відрізняється від припинення трудового договору, визначеного трудовим законодавством.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу гарантовано статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19).

У своєму позові ОСОБА_1 , звертаючись саме до господарського суду, уникаючи посилання на приписи спеціальної норми частини 13 статті 39 Закону, просила суд виключно про припинення її трудових відносин з відповідачем саме на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто, вказана норма трудового законодавства врегульовує порядок припинення виключно трудових відносин між працівником та роботодавцем, які виникли на підставі укладеного між ними безстрокового трудового договору.

Разом із цим, у матеріалах справи укладений між Товариством і позивачем трудовий договір (контракт) відсутній й обставини укладення такого трудового договору між сторонами судом не встановлені.

При цьому, суд відхиляє як необґрунтовані посилання представника позивача на ймовірність укладання такого трудового договору/контракту в усній формі, оскільки відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема: при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою. Крім того, пунктом 8.8. статуту Товариства прямо передбачена письмова форма договору/контракту між директором та Товариством і такий правочин має бути підписаний від імені відповідача уповноваженою загальними зборами учасників особою.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про припинення її трудових відносин як керівника вказаної юридичної особи, з урахуванням її розгляду виключно через призму спеціального господарського законодавства, задоволенню не підлягає, оскільки прийняття господарським судом рішення про припинення трудових відносин між Товариством і позивачем є прямим втручанням у виключні дискреційні повноваження найвищого органу Товариства - загальних зборів. Крім того, припинення трудових відносин з керівником товариства без призначення нового прямо суперечить приписам частини 13 статті 39 Закону.

Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах останнього: від 12 вересня 2024 року в справі № 922/2145/21, від 28 лютого 2018 року в справі № 923/1106/16, від 23 липня 2019 року в справі № 922/139/18, від 18 червня 2020 року в справі № 922/1393/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 922/1223/20, від 13 жовтня 2021 року в справі № 910/12317/18, від 2 лютого 2023 року в справі № 910/10164/21 (у яких прямо зазначено про заборону втручання судом до виключних (дискреційних) повноважень загальних зборів Товариства), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 березня 2023 року в справі № 127/27466/20 (у якій зазначено про обов`язковість застосування приписів частини 13 статті 39 Закону до спірних правовідносин в рамках розгляду господарської справи).

Водночас, за приписами частини 2 статті 43 Конституції України використання примусової праці забороняється.

За змістом статті 38 КЗпП України, якою обґрунтовані позовні вимоги ОСОБА_1 , кожен працівник (у тому числі й керівник юридичної особи) має право розірвати трудовий договір з власної ініціативи.

Позивач не позбавлений права та можливості захистити свої порушені трудові права, як працівника Товариства, з призми вказаних норм трудового законодавства. Однак у пункті 3 частини 1 статті 20 ГПК України міститься пряма заборона розгляду господарськими судами трудових спорів.

У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вирішення спору, який виник між ОСОБА_1 - як працівником, та Товариством - як роботодавцем, з приводу припинення трудових відносин між цими сторонами саме на підставі статті 38 КЗпП, виходячи з імперативних приписів пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України, можливе виключно в судах загальної юрисдикції.

Враховуючи недоведеність позивачем правових підстав для задоволення за правилами господарського судочинства вимоги про припинення трудових відносин, як керівника, з Товариством, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні похідної вимоги щодо зобов`язання будь-якого належного суб`єкта державної реєстрації внести зміни до відомостей в ЄДР про ОСОБА_1 , як керівника Товариства, шляхом виключення таких відомостей з ЄДР.

Суд також звертає увагу на те, що за частиною 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації, або судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, саме рішення суду про припинення трудових відносин є підставою для внесення відповідних відомостей до ЄДР. Відтак, вищевказана вимога позивача є передчасною і задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року в справі № 758/1861/18.

При цьому, судом враховано, що відповідно до вимог статті 14 ГПК України, яка встановлює диспозитивність господарського судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частина 4 статі 45 ГПК України).

Статтею 162 ГПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів та пред`явлені до них позовні вимоги.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду: від 16 грудня 2020 року в справі №278/1258/16-ц та від 25 листопада 2020 року в справі № 233/1950/19.

У свою чергу, зі змісту прохальної частини позову ОСОБА_1 вбачається, що він не містить жодних позовних вимог, пред`явлених до Адміністрації. Натомість позовна вимога про зобов`язання внести зміни до відомостей в ЄДР щодо ОСОБА_1 адресована невизначеному колу осіб, що виключає можливість її задоволення у запропонованій позивачем редакції.

Разом із цим, з матеріалів справи вбачається та позивачем у позові не заперечувалося те, що останній до Адміністрації із відповідною заявою про внесення запису про виключення з ЄДР відомостей про ОСОБА_1 як керівника Товариства не звертався взагалі.

Отже, на момент звернення позивача до суду з цим позовом та розгляду даного спору жодним реєстратором або іншою посадовою особою Адміністрації права та інтереси позивача, які є предметом даного спору, порушені не були, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Судом також враховано, що за пунктом 13 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в ЄДР повинні міститися такі обов`язкові відомості про юридичну особу, а саме: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Однак, у разі задоволення відповідної позовної вимоги ОСОБА_1 вказані обов`язкові відомості про юридичну особу в ЄДР будуть відсутні, що є прямим порушенням імперативних приписів чинного законодавства у сфері державної реєстрації юридичних осіб та має наслідком неможливість виконання рішення суду в цій частині позову.

Інші доводи, на які посилався позивач під час розгляду даної справи, не прийняті судом до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 12 лютого 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко