УХВАЛА

м. Київ

04.02.2026Справа № 910/789/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценергомонтаж Київ» про відстрочення виконання судового рішення у справі

За позовом Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценергомонтаж Київ»

про стягнення 1.962.042,26 грн

Представники сторін:

від заявника (боржника): Рижаков А.В.;

від стягувача: Фурман Т.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2025, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 у справі №910/789/25, позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценергомонтаж Київ» пеню у розмірі 708.515 грн 26 коп., штраф у розмірі 272.505 грн 87 коп. та судовий збір у розмірі 23544 грн 50 коп.

04.12.2025 Господарським судом міста Києва видано наказ.

19.01.2026 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценергомонтаж Київ» надійшла заява про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 у справі №910/789/25 на 12 місяців.

Крім того, у вказаній заяві заявник (боржник) просив суд зупинити стягнення за наказом Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/789/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення стягнення за наказом Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 до вирішення судом питання про відстрочення виконання рішення; розгляд заяви про відстрочення виконання судового рішення призначено на 04.02.2026.

04.02.2026 до Господарського суду міста Києва від стягувача надійшли заперечення на подану боржником заяву.

У судове засідання 04.02.2026 з`явився представник заявника (боржника), надав усні пояснення з приводу поданої заяви, просив суд її задовольнити.

Представник стягувача у судовому засіданні 04.02.2026 надав усні пояснення, проти задоволення заяви заперечив.

Розглянувши заяву про відстрочення виконання рішення, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на такі обставини.

Частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, що підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної чи касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Невиконання боржником судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна стягувача або майна, присудженого на користь стягувача, протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, вартість майна неможливо визначити або майно відповідно до закону не може оцінюватися. Вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.

При цьому, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.

Заява про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 у справі №910/789/25 обгрунтована тим, що з початком воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», який продовжено і діє на сьогоднішній день, відповідач призупинив свою діяльність з огляду на те, що комерційні замовники мінімізували власні витрати на розбудову власної інфраструктури внаслідок зниження прибутків, державних замовлень підприємство не має, що призвело до масштабного зменшення доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.

З початку воєнного стану відповідач отримав доходи в таких обсягах: 2022 рік - 159600 грн., 2023 рік - 114900 грн., 2024 рік - 81700 грн., а за вирахуванням витрат та сплати податків чистий прибуток відповідача: за 2022 рік - 1100 грн., за 2023 рік - 400 грн., за 2024 рік -3200 грн. (ці дані сформовані на підставі річної фінансової звітності підприємств з офіційних публікацій Держстату, є відкритими та містяться за посиланням https://opendatabot.ua.), тобто для відповідача настали несприятливі економічні обставини, спричинені надзвичайними подіями в державі, що за ланцюговою реакцією спричинили негативний вплив різний за ступенем наслідків на діяльність кожного з суб`єктів господарювання.

Як вказує заявник (боржник), в умовах воєнного стану господарюючі суб`єкти на всій території держави зазнали та зазнають на собі вплив від військової агресії, що викликане порушенням господарських ланцюгів із суміжними підприємствами, порушенням стабільності критично важливих питань діяльності у різних сферах.

Заявник повідомив, що після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/789/25 він подав декларацію про доходи та майно божника юридичної особи за формою згідно з Додатком 2 до Інструкції з організації примусового виконання рішень (пункт 5 розділу ІІІ), з якої вбачається, що наявних грошових коштів на загальну суму 210,60 грн. та вартості зазначеного майна, на яке можливо звернути стягнення, недостатньо для покриття сум, що підлягають стягненню за виконавчим документом, що, відповідно, з огляду на скрутне матеріальне становище боржника, спричиняє загрозу його банкрутства в умовах воєнного стану, серед обставин соціальних та економічних потрясінь в державі.

Боржник не ухиляється від виконання рішення суду у даній справі, але внаслідок невідворотного та непередбачуваного збігу обставин він знаходиться у важкому фінансовому становищі, тому одномоментне виконання рішення господарського суду неможливе.

Боржник зазначив, що його важке фінансове становище, спричинене відсутністю господарської діяльності в умовах воєнного стану, є винятковим випадком в розумінні ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, що свідчить про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Як вказує боржник (заявник), для реального виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 у справі №910/789/25 йому потрібно відновити повноцінну господарську діяльність, щоб отримувати прибуток та сплачувати належні суми стягувачу відповідно до наказу Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 № 910/789/25.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, єдиною господарською діяльністю боржника є будівельна діяльність.

Боржник пояснив, що така діяльність характеризується сезонністю та аритмічністю, активність якої припадає на весняно-осінній період. Для отримання замовлень на виконання будівельних робіт, з метою відновлення та провадження господарської діяльності боржник має отримати відповідне комерційне або державне замовлення, зокрема відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», що потребує часу на пошук відповідних замовлень, участь у процедурах комерційних та/або публічних закупівель, укладення відповідних договорів та безпосереднє виконання будівельних робіт для отримання оплат за їх виконання, і подальшої сплати відповідних сум згідно з наказом Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/789/25, у зв`язку з чим боржник потребує достатнього часу (строком 12 місяців з моменту ухвалення відповідної ухвали) для здійснення перерахованих заходів.

Відстрочка виконання рішення строком на 12 місяців з моменту ухвалення відповідної ухвали призведе до реального виконання рішення суду, оскільки дасть можливість боржнику відновити та провадити свою господарську діяльність та належним чином виконувати свої господарські зобов`язання, відповідно дозволить досягти мети виконання судового рішення з дотриманням балансу інтересів обох сторін (співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом стягувача), до того ж тривалість відповідного відстрочення для стягувача не є надмірною та визначена з урахуванням дозволених процесуальним законом меж.

В той час як ненадання відстрочення заблокує можливість відновлення роботи підприємства боржника та не дозволить останньому отримати дохід, який потім він зможе спрямувати на погашення заборгованості перед стягувачем.

На думку боржника (заявника), відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 у справі №910/789/25 буде відповідати балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом стягувача. Крім того, відстрочення виконання рішення суду в повній мірі буде відповідати принципам справедливого судового розгляду в контексті частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Заперечуючи проти поданої боржником заяви, стягувач зауважив, що заявник не наводить жодних обставин та доказів, які б свідчили, що у строк, на який заявник просить відстрочити виконання рішення суду, його фінансове становище покращиться та у нього буде можливість виконати рішення суду у цій справі. Крім того, жодним чином неможливо передбачити відновлення повноцінної господарської діяльності боржника протягом цього строку.

В свою чергу, війна та введення в Україні воєнного стану впливає на обох сторін спору, а не лише на боржника.

Судом враховано, що АТ «НАЕК «Енергоатом» (включно з його філією «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція») було створено на базі майна атомних електростанцій України та їх інфраструктури і на АТ «НАЕК «Енергоатом» покладено функції експлуатуючої організації (оператора).

Відповідно до статуту АТ «НАЕК «Енергоатом» товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» із дня його державної реєстрації.

Товариство як правонаступник виконує функції: експлуатуючої організації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.1996 №1268 «Про створення Національної атомної енергогенеруючої компанії «Енергоатом»; експлуатуючої організації (оператора) ядерних установок щодо Запорізької, Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської атомних електростанцій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.1998 № 830 «Про призначення експлуатуючої організації (оператора) ядерних установок» - із змінами; експлуатуючої організації ядерної установки щодо централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива реакторів типу ВВЕР вітчизняних атомних електростанцій відповідно до наказу Міненерговугілля від 07.04.2014 №284 «Про покладення функцій експлуатуючої організації ядерної установки щодо централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива реакторів типу ВВЕР вітчизняних атомних електростанцій; експлуатуючої організації (оператора) ядерної установки з виробництва тепловидільних збірок ядерних реакторів атомних електростанцій відповідно до наказу Міненерго від 11.11.2022 №382 «Про призначення експлуатуючої організації (оператора).

Товариство утворено з метою провадження господарської діяльності для задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб в електричній енергії; забезпечення ефективної, безпечної експлуатації атомних електростанцій, безпеки під час будівництва, експлуатації та зняття з експлуатації ядерних установок.

Стягувач пояснив суду, що з початком війни ним втрачено значні виробничі потужності, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії, а невиконання судового рішення призведе до додаткових негативних наслідків особливо в час існування таких складних обставин у країні, тоді як стягувач продовжує господарську діяльність, виконує свої господарські зобов`язання перед іншими юридичними особами та працівниками, контрагентами, продовжує сплачувати податки та збори, здійснює всі можливі на даний час заходи для підтримки економіки України та енергетичної системи.

Виходячи з всього вищевикладеного у сукупності, беручи до уваги необхідність дотримання балансу інтересів обох учасників судового процесу та подані стягувачем заперечення, суд дійшов висновку щодо недоведеності боржником наявності виключних та достатніх обставин необхідних для відстрочення рішення у справі, внаслідок чого заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценергомонтаж Київ» про відстрочення виконання судового рішення задоволенню не підлягає.

Крім того, судом враховано, що рішення у справі було ухвалено у квітні минулого року (близько року тому назад), і докази його виконання відповідачем в добровільному порядку в будь-якій частині відсутні, тобто, подальше відстрочення виконання рішення може призвести до грубого порушення балансу інтересів обох сторін, та нівелювання права позивача на ефективний судовий захист.

Згідно з ч. 7 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Керуючись ст. 234, 331 Господарського процесуального кодексу України

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценергомонтаж Київ» про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 у справі №910/789/25.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст складено та підписано 09.02.2026.

Суддя О.М. Спичак