УХВАЛА

09 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 914/2441/15(914/3468/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління ДПС у Львівській області

на рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2025

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025

у справі № 914/2441/15(914/3468/21)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія"

до Головного управління ДПС у Львівській області

про визнання протиправними та скасування рішень податкового органу

в межах справи №914/2441/15

про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія",-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа № 914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія», провадження в якій відкрито ухвалою суду від 24.05.2018. Вказана справа перебуває на стадії судової процедури санації Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія», введеною ухвалою суду від 02.08.2018. Повноваження керуючого санацією виконує арбітражний керуючий Степаненко Ірина Євгеніївна.

18.11.2021 на розгляд Господарського суду Львівської області від Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» надійшла позовна заява до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення Державної податкової служби України від 29.10.2021 №24540/6/99-00-06-02-01-06 про результати розгляду скарги та рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 28.09.2021 № 21300/13-01-24-08/35879807 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.06.2025 у справі №914/2441/15(914/3468/21) позов ПАТ "Львівська вугільна компанія" до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення Державної податкової служби України від 29.10.2021 №24540/6/99-00-06-02-01-06 та рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 28.09.2021 р. №21300/13-01-24-08/35879807 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 28.09.2021 №21300/13-01-24-08/35879807 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску; в задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової служби України від 29.10.2021 №24540/6/99-00-06-02-01-06 про результати розгляду скарги ПАТ "Львівська вугільна компанія" - відмовлено; стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області на користь ПАТ "Львівська вугільна компанія" 26840,51 грн. витрат зі сплати судового збору.

28.07.2025 не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 19.08.2025 у справі №914/2441/15 (914/3468/21) в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 у задоволенні вимог апеляційної скарги Головного управління ДПС у Львівській області від 28.07.2025 відмовлено, а рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2025 у справі №914/2441/15 (914/3468/21) залишено без змін.

До Верховного Суду від Головного управління ДПС у Львівській області надійшла касаційна скарга, у якій скаржник просить Суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 у справі №914/2441/15(914/3468/21) в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №914/2441/15(914/3468/21) визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026.

Ухвалою Верховного Суду від 02.02.2026 касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 у справі №914/2441/15(914/3468/21) залишено без руху на підставі частини 2 статті 292 ГПК України; надано скаржнику строк, який становить 10 днів з дня вручення ухвали для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків, шляхом зазначення підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статті 287 ГПК України підстави (підстав).

Відповідно до ч. 3 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому ст. 176 цього кодексу.

06.02.2026 до Верховного Суду від Головного управління ДПС у Львівській області надійшло клопотання про усунення недоліків, до якої додано уточнену касаційну скаргу.

На виконання приписів пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України скаржник, як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

Скаржник зазначає, що суди безпідставно надали формальному процедурному аспекту - відсутності акту перевірки - вирішального значення, не з`ясувавши, чи могло бути іншим рішення контролюючого органу за умови дотримання такої процедури. Такий підхід суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 22.05.2020 у справі №825/2328/16, відповідно до якої формальні процедурні порушення не можуть бути самостійною підставою для скасування правильного по суті рішення, якщо вони не вплинули на його зміст.

Вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги в частині скасування рішення Головного управління ДПС у Львівській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску, неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення статей 6, 9 та 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,

У касаційній скарзі зазначено, що суди дійшли помилкового висновку, що відсутність доказів надсилання платнику вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску виключає можливість застосування до нього штрафних санкцій та пені, чим неправильно витлумачили правову природу такої вимоги та фактично надали їй значення матеріально-правової передумови виникнення відповідальності. Такий підхід суперечить приписам Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та не відповідає системному тлумаченню норм фінансового права.

Крім того, судами не враховано, що вимога про сплату недоїмки не є рішенням про притягнення до фінансової відповідальності, а тому не може розглядатися як джерело виникнення або припинення обов`язку зі сплати штрафу та пені. Штраф і пеня є похідними від самого факту прострочення сплати єдиного внеску та нараховуються автоматично у порядку, визначеному законом, незалежно від того, чи було платнику направлено вимогу та чи скористався він правом на добровільне погашення заборгованості.

Скаржник вказує, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що розрахунок штрафних санкцій або формування вимоги не є самостійною підставою для нарахування штрафу та пені. Визначальною підставою для їх застосування є дані інформаційної системи податкового органу, зокрема інтегрованої картки платника єдиного внеску, зворотний бік якої містить офіційні відомості про дати та суми сплати (зарахування) ЄСВ. Саме ці дані формують вихідну базу для обчислення недоїмки, штрафу та пені, а не допоміжні розрахункові документи.

Судами також не враховано правові висновки Верховного Суду щодо доказового значення інтегрованої картки платника. Зокрема, у постанові від 24.09.2023 у справі №200/8620/19-а Верховний Суд зазначив, що інтегрована картка платника є елементом інформаційної системи податкового органу, ведеться відповідно до встановленого порядку та містить офіційні дані щодо строків і сум сплати обов`язкових платежів. Відомості таких інформаційних систем користуються презумпцією достовірності, доки платником не доведено протилежне.

Крім того, у скарзі зазначено, що судами неправильно застосовано норми матеріального права у взаємозв`язку з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства. Відповідно до статті 41 цього Кодексу, дія мораторію не поширюється на поточні зобов`язання, зокрема на зобов`язання зі сплати заробітної плати та нарахованих на неї страхових внесків. Зобов`язання зі сплати єдиного внеску, що виникли у 2015 році, є поточними та не підпадають під дію мораторію, а отже штрафні санкції та пеня за їх несвоєчасну сплату застосовані правомірно.

Правова позиція щодо непоширення мораторію на поточні вимоги неодноразово підтверджувалась Верховним Судом, зокрема Великою Палатою у постанові від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, де зазначено, що мораторій охоплює лише конкурсну заборгованість і не звільняє боржника від відповідальності за поточні зобов`язання до моменту відкриття ліквідаційної процедури.

Водночас суди попередніх інстанцій фактично надали пріоритет формальним процедурним зауваженням над публічним інтересом у забезпеченні своєчасного надходження єдиного внеску, який має публічно-правовий характер та спрямований на гарантування соціального захисту застрахованих осіб, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Скаржник вважає, що суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, допустили істотні порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, судами не дотримано вимог статей 73-74, 76, 86 та 236 ГПК України щодо повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів і належного мотивування судового рішення. Суд першої інстанції, з висновками якого формально погодився апеляційний суд, зосередився виключно на формальній відсутності доказів надсилання платнику вимоги про сплату недоїмки, тоді як інші істотні для правильного вирішення справи обставини фактично залишилися поза межами судового дослідження.

Судами не було надано належної оцінки доказам, які підтверджують факт та періоди несвоєчасної сплати єдиного внеску, зокрема даним інтегрованої картки платника єдиного внеску, сформованим інформаційними системами органів ДПС. Зазначені дані є офіційними документами державного обліку, створеними у межах повноважень контролюючого органу, та містять відомості про дати виникнення недоїмки, строки її погашення і періоди прострочення. Відмова судів у визнанні таких даних належними та допустимими доказами відбулася без наведення мотивів, що прямо порушує вимоги статті 86 ГПК України.

Крім того, суди фактично підмінили оцінку доказів встановленням формальної презумпції протиправності дій контролюючого органу, не з`ясувавши, чи спростував позивач сам факт порушення строків сплати єдиного внеску. Позивачем у ході розгляду справи не надано доказів своєчасної сплати єдиного внеску за відповідні періоди, однак суди безпідставно звільнили його від обов`язку доведення таких обставин, що суперечить загальним засадам доказування та розподілу процесуального обов`язку сторін.

Окрім того, судами допущено порушення статті 236 ГПК України, оскільки оскаржувані рішення не містять належного обґрунтування причин, з яких суди відхилили аргументи відповідача, та не розкривають логічного зв`язку між установленими обставинами та зробленими правовими висновками. Таке формальне мотивування унеможливлює перевірку правильності застосування норм права та свідчить про істотний характер допущених процесуальних порушень.

Наслідком зазначених процесуальних порушень стало те, що суди дійшли помилкового висновку про протиправність рішення контролюючого органу без з`ясування ключової обставини спору - факту та тривалості порушення строків сплати єдиного внеску, що безпосередньо вплинуло на правильність вирішення справи по суті.

В обґрунтування пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відсутність доказів надсилання платнику вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску унеможливлює застосування штрафних санкцій та пені, фактично надавши такій вимозі значення матеріально-правової передумови відповідальності. Разом з тим, у практиці Верховного Суду відсутній сформульований правовий висновок щодо того, чи є вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску обов`язковою умовою для виникнення фінансової відповідальності, чи ж вона має виключно процедурний, інформаційний характер і не впливає на сам факт застосування санкцій у разі встановлення порушення строків сплати єдиного внеску.

Крім того, відсутні правові висновки Верховного Суду щодо співвідношення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з підзаконними нормативно-правовими актами у частині доказового значення даних інтегрованої картки платника єдиного внеску та можливості їх використання як належної і достатньої підстави для підтвердження факту несвоєчасної сплати єдиного внеску.

Вирішення Верховним Судом питання щодо правової природи вимоги про сплату недоїмки, її ролі у механізмі застосування фінансових санкцій та допустимості притягнення платника до відповідальності за несвоєчасну сплату єдиного внеску виключно на підставі встановленого факту порушення строків сплати матиме системне значення для широкого кола правовідносин у сфері адміністрування обов`язкових платежів та унеможливить подальше використання формальних процесуальних підстав для уникнення передбаченої законом відповідальності.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам ст. ст. 287-291 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга відповідає вимогам ГПК України, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч. 1 ст. 294 ГПК України, наявні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Львівській області.

Керуючись ст. ст. 174, 234, 235, 288, 290, 292, 294, 295, 301 Господарського процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 у справі №914/2441/15(914/3468/21).

2. Призначити до розгляду касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області у справі № 914/2441/15(914/3468/21) на 11 березня 2026 року о 12:30 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань №330.

3. Учасники справи мають право подати відзиви на касаційну скаргу (із наданням доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи) до 04 березня 2026 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6 або на електронну адресу суду (), через особистий кабінет в системі "Електронний суд". Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

4. Витребувати з Господарського суду Львівської області та/або Західного апеляційного господарського суду матеріали справи №914/2441/15(914/3468/21) з оригіналами оскаржуваних судових рішень.

5. Участь у судовому засіданні для учасників справи не є обов`язковою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.І. Картере

К.М. Огороднік