РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026Справа № 910/12516/25
Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 51-А, ідентифікаційний код юридичної особи 03366500)
до проПриватного підприємства «КРАСА» (02222, місто Київ, пр.Червоної Калини, будинок 47; ідентифікаційний код юридичної особи 30222142) стягнення заборгованості у розмірі 270 097 грн. 75 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Комунальне підприємство «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «КРАСА» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 270 097 грн. 75 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань зі сплати за фактичне використання нежилого приміщення площею 10 кв.м. в будинку № 47 літер А на просп. Маяковського (просп. Червоної Калини, 47 літер А) від 08.02.2010 року без розпорядчих документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2025 року відкрито провадження у справі № 910/12516/25, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

04.11.2025 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

06.11.2025 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла відповідь на відзив.

11.11.2025 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшли заперечення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2025 року витребувано від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в) належним чином завірені матеріали інвентаризаційної справи нежилих приміщень за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А. Витребувано від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в) та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) інформацію чи за даними проведеної інвентаризації наявні за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А на першому поверсі нежитлові приміщення загальною площею 10,0 кв.м. та чи відносяться нежитлові приміщення загальною площею 10,0 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А до місць загального користування. Зобов`язано Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати суду витребувані судом докази у строк до 12.01.2026 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 року витребувано (повторно) від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" належним чином завірені матеріали інвентаризаційної справи нежилих приміщень за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А; витребувано (повторно) від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" інформацію чи за даними проведеної інвентаризації наявні за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А на першому поверсі нежитлові приміщення загальною площею 10,0 кв.м. та чи відносяться нежитлові приміщення загальною площею 10,0 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А до місць загального користування.

16.01.2026 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надійшли матеріали реєстраційної справи.

23.01.2026 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надійшов лист на виконання вимог ухвали суду.

23.01.2026 року через систему «Електронний суд» від Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 10.10.2025 року була направлена до електронного кабінету Позивача у порядку, визначеному законом, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету Позивача, та була направлена на адресу Відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення уповноваженій особі підприємства Відповідача.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад міста Києва» із змінами внесеними рішенням № 137/194 від 31.10.2006 року нежилі приміщення в будинку № 47 літ. А на просп. Маяковського загальною площею 2876,20 кв.м. віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва. (а.с.7-9, 14-17)

Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22.02.2002 № 347 «Про закріплення нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва» нежилі приміщення в будинку № 47 на просп. Маяковського загальною площею 2968,40 кв.м. закріплені на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація». (а.с.10-13)

Нежитлові приміщення в будинку № 47 по просп. Маяковського загальною площею 2 968,40 кв. м зараховані на баланс Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ», що підтверджується Актом приймання-передачі основних засобів ОЗ-1 № 82 від 04.02.2003 року. (а.с.18)

Згідно з Актом про фактичне використання нежилого приміщення в будинку №47 літ. А на просп. Маяковського у м. Києві від 08.02.2010 року, складеного за участі представників Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» та Приватного підприємства «КРАСА», приміщення загальною площею 10,0 кв.м. фактично займає без розпорядчих документів Київської міської ради Приватне підприємство «КРАСА», вхід до магазину непродовольчих товарів. (а.с.20)

19.09.2025 року Позивач надіслав на адресу Відповідача вимогу №062/15/03-3072 від 19.09.2025 року про сплату заборгованості за фактичне використання нежилого приміщення загальною площею 10,0 кв.м. в будинку №47 літ. А на просп. Маяковського у м. Києві у розмірі 270 097 грн. 75 коп. за період з 04.10.2019 р. по 31.08.2025 р., що підтверджується копіями фіскального чеку, списку згрупованих поштових відправлень. (а.с.21)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач фактично використовує нежилі приміщення площею 10,0 кв. м без договору оренди та не сплачує належних платежів за їх використання. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов`язань у останнього утворилась заборгованість за фактичне використання нежилих приміщень у розмірі 270 097 грн. 75 коп., яку останній просить суд стягнути з Приватного підприємства «КРАСА» на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що за матеріалами справи та плану викопіювання, група нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А, на першому поверсі вказаної будівлі, приміщення розміром 10 м2 взагалі не містить. А план поверху (виділеному сегменті) містить приміщення розмірами 13, 4.1, 3.17 м2. Співставлення вказаних даних у будь який спосіб, чи за рахунок віднімання чи додавання не дають можливості, в сумі чи в різниці отримати 10 м2. Більше того, таке приміщення, відсутнє і в технічному паспорті будівлі. Отже, Позивач не навів обґрунтованих і переконливих доказів про те, що саме таке приміщення (пл.10 м2)перебуває у нього на праві повного господарського відання (на балансі). Крім того, Відповідачем заявлено про застосування загального строку позовної давності до вимог Позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад міста Києва» із змінами внесеними рішенням № 137/194 від 31.10.2006 року нежилі приміщення в будинку № 47 літ. А на просп. Маяковського загальною площею 2876,20 кв.м. віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва. (а.с.7-9, 14-17)

Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22.02.2002 № 347 «Про закріплення нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва» нежилі приміщення в будинку № 47 на просп. Маяковського загальною площею 2968,40 кв.м. закріплені на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація». (а.с.10-13)

Нежитлові приміщення в будинку № 47 по просп. Маяковського загальною площею 2 968,40 кв. м зараховані на баланс Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ», що підтверджується Актом приймання-передачі основних засобів ОЗ-1 № 82 від 04.02.2003 року. (а.с.18)

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлові приміщення літ. А загальною площею 1074,9 кв.м. адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 (нежитлові приміщення з №12 по №13 (частина групи приміщень Nє1), поверх-І; нежитлові приміщення, з №1 по №19 (група приміщень №3),поверх-і; нежитлові приміщення з №1 по Nє3 (група приміщень №7),поверх-І; нежитлове приміщення №1 (частина групи приміщень №7a), поверх-І; нежитлові приміщення №1,2A,9,11,12,21,22,24,25,28,29 (частина групи приміщень №9),поверх-ІІ; нежитлові приміщення з №1 по №14 (група приміщень №11), підвал; нежитлові приміщення з №1 по №5 (група приміщень №12), підвал; крім того МЗК площею 156,6 кв.м.) належать на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. (а.с.65)

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що Відповідач фактично використовує нежилі приміщення площею 10,0 кв. м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А, без договору оренди та не сплачує належних платежів за їх використання, а тому за період з 01.10.2019 року по 31.08.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 270 097 грн. 75 коп. На підтвердження вказаних доводів Позивач надав Акт про фактичне використання нежилого приміщення в будинку №47 літ. А на просп. Маяковського у м. Києві від 08.02.2010 року та викопіювання з технічного паспорту групи нежитлових приміщень №1,3,7,7а за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А (1 поверх). (а.с.19)

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що за матеріалами справи та плану викопіювання, група нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А, на першому поверсі вказаної будівлі, приміщення розміром 10 м2 взагалі не містить. А план поверху (виділеному сегменті) містить приміщення розмірами 13, 4.1, 3.17 м2.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (Аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Суд зазначає, що Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Предметом судового розгляду є вимога Позивача про стягнення заборгованості у розмірі 270 097 грн. 75 коп. за період з 01.10.2019 року по 31.08.2025 року за фактичне використання Відповідачем нежилого приміщення площею 10,0 кв. м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А.

Для з`ясування наведених питань, а відтак і правильного вирішення спору суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом слід дослідити зміст доказів наданих сторонами, доказів на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для стягнення з відповідача як орендаря заборгованості за фактичне використання нежилих приміщень.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України. Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували факт повернення товару Відповідачем Позивачу, не усуває обов`язок Позивача заперечувати проти доводів Відповідача про повернення йому світлотехнічного обладнання шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого Відповідачем аргументу, чого Позивачем у справі зроблено не було.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

З метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду даної справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2025 року витребувано від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в) належним чином завірені матеріали інвентаризаційної справи нежилих приміщень за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А. Витребувано від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в) та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) інформацію чи за даними проведеної інвентаризації наявні за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А на першому поверсі нежитлові приміщення загальною площею 10,0 кв.м. та чи відносяться нежитлові приміщення загальною площею 10,0 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А до місць загального користування.

На виконання вимог ухвали суду Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надало матеріали реєстраційної справи за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А.

Суд, дослідивши матеріали реєстраційної справи за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А, приходить до висновку щодо відсутності за вказаною адресою нежитлового приміщення загальною площею 10,00 кв.м., зокрема, відповідно до журналів внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень за спірною адресою. Крім того, згідно з поповерховим планом приміщень за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А на першому поверсі відсутня позначка про наявність приміщення плошею 10,00 кв.м., яка міститься на поданому Позивачем витязі з технічного паспорту на групи нежитлових приміщень №1,3,7,7А із зазначенням олівцем «ПП «Краса». (а.с.19)

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що в порушення вищезазначених норм чинного законодавства України Позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження існування окремо виділеного нежитлового приміщення загальною площею 10,00 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А згідно з даними технічної інвентаризації.

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач посилався на рішення Київської міської ради від 28 вересня 2006 року №34/91 «Про затвердження Порядку передачі майна територіальної громади міста Києва в оренду, Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, Типового договору про оренду майна територіальної громади міста Києва», проте вказане рішення втратило чинність на підставі рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280. А тому Суд не приймає до уваги вказані доводи Позивача щодо здійснення розрахунку суми неодержаної плати за використання нежилих приміщень на підставі рішення Київської міської ради від 28 вересня 2006 року №34/91, чинних на дату складання акта про фактичне використання від 08.02.2010 р., оскільки Позивачем заявлено про стягнення з Відповідача заборгованості за період з 01.10.2019 року.

За приписами частини першої статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно зі ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Крім того, Суд зазначає, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Згідно зі ст.3 Закону об`єктами оренди за цим Законом є:

єдині майнові комплекси підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів;

нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини);

інше окреме індивідуально визначене майно;

майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (далі - майно, що не увійшло до статутного капіталу), а також майно, заборонене до приватизації, яке може при перетворенні державного підприємства в господарське товариство надаватись такому товариству на правах оренди;

майно, щодо якого до статутного капіталу внесено право господарського відання на майно;

майно, закріплене на праві господарського відання за акціонерними товариствами та їхніми дочірніми підприємствами у процесі їх утворення та діяльності;

майно, передане до статутного капіталу акціонерних товариств на праві господарського відання;

майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, державних і комунальних установ та організацій, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних та фіскальних органів, Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, - без права викупу та передачі в суборенду орендарем;

майно, що не підлягає приватизації, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду;

об`єкти із складу майна, переданого на праві узуфрукта державного та комунального майна.

Враховуючи викладене, Суд зазначає, що оскільки майно - нежитлове приміщення загальною площею 10,00 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А не визначено індивідуальними ознаками, а тому не може бути предметом оренди. Вказане також підтверджується листом №062/05/12/11364 від 10.11.2016 року Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). (а.с.56)

З огляду на викладене, оскільки нежитлове приміщення загальною площею 10,00 кв.м. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського (просп. Червоної Калини), № 47 літера А не може бути предметом оренди, Комунальне підприємство «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» не має права передавати його в користування третім особам, а у Приватного підприємства «КРАСА» відсутнє зобов`язання з оплати за фактичне користування вказаним приміщенням.

Судом розглянуті та відхилені посилання Позивача на Акт про фактичне використання нежилого приміщення в будинку №47 літ. А на просп. Маяковського у м. Києві від 08.02.2010 року з огляду на встановлені Судом обставини справи. Крім того, вказаний Акт не підтверджує факт користування спірним приміщенням з заявлений Позивачем період з 04.10.2019 р. по 31.08.2025 р.

Отже, враховуючи сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст. ст. 74-80, 86 Господарського процесуального кодексу України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» до Приватного підприємства «КРАСА» про стягнення заборгованості у розмірі 270 097 грн. 75 коп.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» до Приватного підприємства «КРАСА» про стягнення заборгованості у розмірі 270 097 грн. 75 коп. є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

Крім того, відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У зв`язку з необхідністю витребування на підставі ухвали суду належним чином завірених матеріалів інвентаризаційної справи, понесені Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" витрати на суму в розмірі 267 грн. 29 коп. покладаються на Позивача відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» до Приватного підприємства «КРАСА» про стягнення заборгованості у розмірі 270 097 грн. 75 коп. - відмовити у повному обсязі.

2. Стягнути з Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 51-А, Ідентифікаційний код юридичної особи 03366500) на користь Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ТРЬОХСВЯТИТЕЛЬСЬКА, будинок 4-В, Ідентифікаційний код юридичної особи 03359836) витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 267 (двісті шістдесят сім) грн. 29 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 11 лютого 2026 року.

Суддя О.В. Чинчин