ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2026 р. Справа№ 910/5577/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Сітайло Л.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Карпухін Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025, повний текст якого складений 04.09.2025,

у справі № 910/5577/25 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс"

про стягнення коштів у розмірі 1 507 818,43 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" (далі-відповідач) про стягнення 3% річних у сумі 364 867,67 грн та інфляційного збільшення у сумі 1 142 950,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані наявністю правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 23.03.2023 (відповідно до встановлених обставин справи №908/1890/23) по 14.04.2025 (день остаточного виконання зобов`язання), нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" - 3% річних у сумі 364 867,67 грн, інфляційне збільшення у сумі 1 142 950,76 грн., витрати зі сплати судового збору у сумі 18 094,00 грн та 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 у справі № 908/1890/23 (910/8606/23), яке набрало законної сили, встановлено факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" заборгованості у розмірі 5 705 855,20 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво", при цьому, її повне погашення відповідачем відбулось лише 14.04.2025, відтак наявні правові підстави для нарахування за вказаний позивачем період 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, суд відхилив доводи відповідача стосовно того, що позивачем отримано наказ про примусове стягнення 17.01.2024, а пред`явлено до виконання лише через рік, оскільки відповідач не був позбавлений можливості погасити наявну перед позивачем заборгованість до її стягнення в судовому порядку та уникнути виконання рішення суду в примусовому порядку.

Отже, суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних і вважав його арифметично правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для зменшення 3% річних, що нараховані у розмірі встановленому нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та складають 364 867,67 грн, а також відсутні підстави для зменшення заявлених до стягнення інфляційних втрат у загальній сумі 1 142 950,76 грн , які суд визнав обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/5577/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неправильно та неповно з`ясував обставини справи без всебічного з`ясування всіх обставин справи, а також неправильно застосував норми матеріального та процесуального права без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, що призвело, на його думку, до невірного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення.

Скаржник також вказує, що у даній справі, позивачем зазначено, що останнім вже було стягнуто суму основного боргу і виконавчий документ за таким стягненням вже виконано, а договір на підставі якого здійснено нарахування припинив свою дію. За таких обставин, на його думку, враховуючи практику Верховного Суду, позивач не мав права додатково нараховувати 3% річних та інфляційні втрати.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

16.10.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд у задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/5577/25 відмовити.

У відзиві позивач стверджує, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/5577/25 є законним та вмотивованим, а апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам матеріального права та не підлягає задоволенню.

Так позивач вказує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснюється за період прострочення виконання грошового зобов`язання до моменту його остаточного виконання. Отже, позивач стверджує, що примусове виконання рішення суду не виключає можливості нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, що існував до моменту фактичного виконання рішення про стягнення коштів. Остаточне виконання грошового зобов`язання зі сплати основної суми боргу не може бути підставою для скасування відповідальності боржника за ст. 625 ЦК України, адже протягом строку невиконання грошового зобов`язання здійснюється знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Відсутність можливості нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення у разі сплати основної суми боргу нівелювало б саму сутність відповідальності за ст. 625 ЦК України та призвело до неможливості кредиторів повноцінно отримати компенсацію за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позивач вважає, що посилання відповідача на не врахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011), від 22.08.2024 у справі №16/735/23, від 06.03.2019 у справі №757/44680/15-ц є необґрунтованими, оскільки такі висновки стосуються неможливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат в натуральних зобов`язаннях, що не є подібними до обставин справи №910/5577/25.

Крім того, позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача на його користь судові витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В.,Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 залишено без руху.

02.10.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» надійшла заява про усунення недоліків з доказами оплати судового збору у розмірі 27 140,73 грн. (платіжна інструкція №16229 від 02.10.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 та призначено її розгляд на 10.11.2025.

У судовому засіданні 10.11.2025 колегією суддів протокольною ухвалою оголошено перерву у розгляді справи №910/5577/25 до 08.12.2025.

У судовому засіданні 08.12.2025 колегією суддів протокольною ухвалою оголошено перерву у розгляді справи №910/5577/25 до 15.12.2025.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 прийнято до свого провадження у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Сітайло Л.Г. та призначено її розгляд на 02.02.2025.

Розгляд клопотань

Через систему "Електронний суд" 10.12.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач зазначив, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.04.2025 справа №754/511/23 була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Підставою передачі стало те, що судова практика Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при вирішенні питання стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за обставин наявності судового рішення, яке не може бути звернене до виконання є різною. А отже, Третя судова палата Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22.08.2024 у справі №916/735/23, на яку посилається відповідач у апеляційній скарзі. Таким чином, відповідач просив зупинити провадження у справі №910/5577/25 до вирішення Великою Палатою Верховного Суду правової позиції у подібних правовідносинах у справі №754/511/23.

У судовому засіданні 02.02.2026 представник відповідача підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Представник позивача 12.12.2025 надала до Північного апеляційного господарського суду заперечення проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі обґрунтовуючи тим, що правовідносини у справі №754/511/23, на яку посилається відповідач не є подібними до даної справи № 910/5577/25. Зобов`язання у даній справі не є натуральним, мова про які йдеться у справі №754/511/23, оскільки позивачем не було пропущено строк як до звернення до суду та і звернення до примусового виконання судового наказу.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд має право зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на подібність даної справи №910/5577/25 та справи №754/511/23 не можуть братися до уваги, оскільки справи не є подібними та правовідносини між сторонами є різними. Відповідач помилково називає натуральним зобов`язанням вимогу, яка вже була захищена у судовому порядку і згодом виконана примусово в межах виконавчого провадження.

Враховуючи зазначене, суд протокольною ухвалою від 02.02.2025 відмовив у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" про зупинення провадження у справі, з підстав його необґрунтованості.

Явка сторін у судове засідання

Представник позивача у судове засідання 02.02.2026 не з`явилася, про причини неявки суд на час розгляду справи о 10-40 год. не повідомила, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується довідками про доставлення електронного документу до електронного кабінету, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників судового процесу обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 02.02.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/5577/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечував проти клопотання представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн та просив відмовити у його задоволенні.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/5577/25 розглядалась протягом розумного строку.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 у справі № 908/1890/23 (910/8606/23) позов задоволено повністю: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛД Інжиніринг та будівництво» 5 705 855 /п`ять мільйонів сімсот п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять/ грн 20 коп. основного боргу, 1 049 120 /один мільйон сорок дев`ять тисяч сто двадцять/ грн 94 коп. інфляційних втрат, 161 044 /сто шістдесят одну тисячу сорок чотири/ грн 52 коп. - 3% річних, 1 218 233 /один мільйон двісті вісімнадцять тисяч двісті тридцять три/ грн 69 коп. пені та 122 013 /сто двадцять дві тисячі тринадцять/ грн 82 коп. відшкодування судового збору.

На виконання вказаного рішення Господарським судом Запорізької області 17.01.2024 видано у справі № 908/1890/23 (910/8606/23) наказ про примусове стягнення.

В рахунок погашення заборгованості в період з 27.01.2025 по 14.04.2025 Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим Вадимом Вячеславовичем у межах виконавчого провадження №76986260 стягнуті з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" та перераховані на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" кошти в загальному розмірі 8 256 268,17 грн, що підтверджується довідкою №1100 від 14.04.2025.

Вказане слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" інфляційних втрат та 3% річних за період з 23.03.2023 (відповідно до встановлених обставин справи №908/1890/23) по 14.04.2025 (день остаточного виконання зобов`язання), нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 у справі № 908/1890/23 (910/8606/23), яке набрало законної сили, встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" за договором поставки №07/2021/359 від 20.12.2021 та обґрунтованість стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" заборгованості у розмірі 5 705 855,20 грн, 1 049 120,94 грн інфляційних втрат, 161 044,52 грн - 3% річних, 1 218 233,69 грн пені.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Ч. ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальним правилом рішення суду може бути виконане у добровільному порядку або примусово.

Відповідно до висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 20.08.2025 року у справі № 910/10616/24: «Саме набрання судовим рішенням законної сили с моментом виникнення обов`язку його виконання. Виконання рішення господарського суду є. завершальною стадією господарського процесу, що забезпечує реалізацію права на справедливий суд. Реальний захист відновлення порушених суб`єктивних прав позивача може бути забезпечений лише тоді, коли боржник добровільно виконує рішення суду або буде примушений до цього компетентними органами.

Частиною першою статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як. зокрема, судові накази.

Отже, Закон України "Про виконавче провадження" регламентує правовідносини, що виникають в межах примусового виконання, рішення, коли боржник відмовився, від добровільного виконання рішення суду, порушуючи тим. самим приписи Конституції України ти процесуального законодавства. Саме для примусового виконання рішення має бути отримано судовий наказ, який звертається до примусового виконання у визначений спосіб.

Однак, з цього не висновується, що обов`язок виконання рішення суду для зобов`язаної сторони виникає виключно після отримання виконавчого документу, або пред`явлення його, до примусового виконання. Більше того, в разі ухилення від добровільного виконання рішення, законом передбачена відповідальність, яка полягає у тому числі у збільшені витрат боржника на сплату виконавчого збору та інших негативних для боржника наслідках. Таким чином., держава стимулює виконання рішення суду в добровільному порядку.

Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що моментом виникнення обов`язку зобов`язаної сторони виконати рішення суду є саме набрання таким рішенням законної сили, а не відкриття виконавчого провадження, як стверджує відповідач. Відповідно, прострочив виконання рішення виникає на наступний день після набрання сили таким рішенням».

Рішення Господарського суду Запорізької області у справі №« 908/1890/23 (910/8606/23) від 23.12.2023 року набрало законної сили 12.01.2024 року. Отже, починаючи з 12.01.2024 ТОВ «ФЗ Солюшіонз» було зобов`язано самостійно виконати рішення суду у добровільному порядку з моменту ним набрання законної сили, однак саме відповідачем більш ніж протягом року не вживались будь-які дії, з метою погашення заборгованості. Саме на боржника покладено обов`язок виконання судового рішення.

Звернення рішення до примусового виконання є правом стягувача, яке він може реалізувати в будь-який час протягом строку пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа.

Враховуючи вищенаведене, твердження апелянта про зволікання ТОВ «АЛД Інжиніринг та будівництво», що призвела до збільшення збитків є необгрунтованими, оскільки обов`язок виконання рішення суду покладається на боржника, і саме з його сторони мають вчинятись активні дії з метою виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, оскільки рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 у справі № 908/1890/23 (910/8606/23), яке набрало законної сили, встановлено факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" заборгованості у розмірі 5 705 855,20 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво", при цьому її повне погашення відповідачем відбулось лише 14.04.2025, відтак наявні правові підстави для нарахування за вказаний позивачем період 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанції правильно відхилено доводи відповідача стосовно того, що позивачем отримано наказ про примусове стягнення 17.01.2024, а пред`явлено до виконання лише через рік, оскільки відповідач не був позбавлений можливості погасити наявну перед позивачем заборгованість до її стягнення в судовому порядку та уникнути виконання рішення суду в примусовому порядку.

Колегія суддів відхиляє також доводи відповідача про те, що позивачем вже стягнуто суму основного боргу і виконавчий документ за таким стягненням вже виконано, а договір на підставі якого здійснено нарахування припинив свою дію, тому нібито позивач не мав права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, з огляду на наступне.

У постановах від 23.11.2022 у справі №285/3536/20 і від 18.03.2020 у справі №442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що: «натуральним зобов`язанням (oblisatio naluralis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому /примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом)».

Верховним Судом у постанові від 18.09.2024 у справі №761/26741/22 було зроблено правові висновки, що можливість примусового стягнення кредитором, заборгованості, про стягнення, якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконанні-виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом, порядку.

Відповідно до ч.І-2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред 'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання, рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення».

Таким чином, для того, щоб зобов`язання вважалось натуральним, необхідна наявність таких умов: вимоги за ним не можна захистити в судовому порядку, у зв`язку із застосуванням (пропуском) позовної давності; закінчився строк пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа (3 роки з наступного дня після набрання ним законної сили).

Проте, у даній справі право позивача було захищене в судовому порядку. Рішення Господарського суду Запорізької області у справі №908/1890/23 (910/8606/23) від 23.12.2023, яке набрало законної сили 12.01.2024.

17.01.2024 Господарським судом Запорізької області видано наказ № 908/1890/23 (910/8606/23) на виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 у справі № 908/1890/23 (910/8606/2.3), який було пред`явлено до примусового виконання Приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Корольову В.В.

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова В.В. від 27.01.2025 відкрито виконавче провадження № 76986260 з примусового виконання наказу № 908/1890/23 (910/8606/23), виданого Господарським судом Запорізької області 17.01.2024, боржник - ТОВ «ФЗ Солюшіонс».

В рахунок погашення заборгованості в період з 27.01.2025 по 14.04.2025 приватним виконавцем були стягнуті з відповідача та перераховані на користь позивача кошти в загальному розмірі 8 256 268,17 грн, що підтверджується довідкою № 1100 від 14.04.025 про розподіл стягнутих сум за виконавчим провадженням.

Таким чином, вимога з виконання зобов`язання за договором поставки № 07/2021/359 була захищена в судовому порядку, строк позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущений, а строк пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання не закінчився.

У зв`язку з простроченням боржником виконання зобов`язання, ТОВ «ЛЛД Інжиніринг та будівництво» було нараховано 3% річних та інфляційні втрати на суму коштів, яка підлягала сплаті відповідно до рішення Господарського суду Запорізької області у справі №908/1890/23 (910/8606/23) від 23.12.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, у справі №910/5577/25 відсутні підстави, вважати натуральним зобов`язання, що виконане па підставі рішення Господарського суду Запорізької області у справі №908/1890/23 (910/8606/23) від 23.12.2023, яке набрало законної сили.

Таким чином, посилання апелянта на нібито не врахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 09.11.2016 у справі 9/5014/969/2012(5/65/201 1), від 22.08.2024 року у справі №16/735/23, від 06.03.2019 у справі 757/44680/15-ц є необгрунтованим. Висновки Верховного суду у зазначених справах стосуються не можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат в натуральних зобов`язаннях, що не є подібним до обставин справи №910/5577/25.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а паявнісіь судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Відповідно до встановлених обставин справи №910/5577/25, період з 23.03.2023 по 14.04.2025 (день остаточного виконання зобов`язання) є періодом, протягом якого відповідачем не виконувалось зобов`язання зі сплати коштів.

Тому, ТОВ «ЛЛД Інжиніринг та будівництво» скористалось правом на захист своїх майнових інтересів.

У постанові Верховного Суду від 20.08.2025 у справі №910/10616/24 зроблено висновок, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК є мірою відповідальності, боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат, кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов 'язання.. Ці кошти нараховуються незалежно від вина боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішенця суду про стягнення грошової суми», (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

Нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснюється за період прострочення виконання грошового зобов`язання до моменту його остаточного виконання. Отже, примусове виконання рішення суду не виключає можливості нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, що існував до моменту фактичного виконання рішення про стягнення коштів.

Остаточне виконання грошового зобов`язання по сплаті основної суми боргу не може бути підставою для скасування відповідальності боржника за ст.625 ЦК України, адже протягом строку невиконання грошового зобов`язання здійснюється знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Застосування ст.625 ЦК України дозволяє кредитору отримати компенсацію за неналежне виконання зобов`язання для покриття втрат кредитора від такого прострочення незалежно від факту сплати основного боргу.

Відсутність можливості нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення у разі сплати основної суми боргу нівелювало б саму сутність відповідальності за ст. 625 ЦК України та призвело до неможливості кредиторів повноцінно отримати компенсацію за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, доводи апелянта про неможливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України у випадку наявності виконаного рішення суду про стягнення основної суми боргу є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних аж до повного виконання боржником грошового зобов`язання.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних погоджується з висновком суду першої інстанції, що він є арифметично правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В якості доказів здійснення витрат на послуги адвоката позивачем до матеріалів справи долучено договір від 29.04.2025 про надання правничої допомоги №0429, укладений між адвокатом Іванченко Анастасією Валеріївною та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво", відповідно до якого, адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу клієнту за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" про стягнення трьох процентів річних та сум інфляційного збільшення за договором №07/2021/359 від 20.12.2021.

Також долучено додаткову угоду №3 від 07.10.2025, в якій сторони визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката Іванченко А.В. Сторони погодили оплату гонорару адвоката за надання професійної правничої допомоги у фіксованому розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передавання юридичних послуг (правової допомоги) від 16.10.2025 були надані такі послуги, а саме: консультування клієнта, визначення правової позиції у справі, підготовка, підписання та подання відзиву загальною вартістю у розмірі 30 000,00 грн

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 №910/12876/19).

Разом з тим, частина 4 статті 126 ГПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За частиною п`ятою статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" також зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

З огляду на викладене вище, колегія суддів, дослідивши опис наданих послуг адвоката, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, колегія суддів дійшла висновку, що розумною та співмірною є компенсація витрат позивача у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у цій справі на стадії апеляційного розгляду справи не відповідають критеріям їх реальності та розумності, а тому не підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 слід залишити без змін.

Крім того, колегія суддів дійшла до висновку, що розумною та співмірною є компенсація судових витрат позивача на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн. В іншій частині заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню.

З урахуванням відмови у задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЗ Солюшіонз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі № 910/5577/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Заяву представниці Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" адвокатки Іванченко Анастасії Валеріївни про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЗ Солюшіонс" () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛД інжиніринг та будівництво" () витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню.

6. Матеріали справи №910/5577/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 09.02.2026.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Л.Г. Сітайло

В.В. Сулім