УХВАЛА

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 922/2883/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства «Харківський метрополітен»

на рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми»

до Комунального підприємства «Харківський метрополітен»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Харківобленерго»,

про стягнення 1 493 894,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Харківський метрополітен» (далі - КП «Харківський метрополітен», відповідач, скаржник) 30.01.2026 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі №922/2883/25 скасувати та закрити провадження у справі, а у разі відмови у задоволенні касаційної скарги в цій частині - ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, скаржник просить зупинити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 у справі №922/2883/25 до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2026 для розгляду справи №922/2883/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

До Верховного Суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» (далі - ТОВ «Енера Суми», позивач) 03.02.2026 через Електронний суд надійшло заперечення проти відкриття касаційного провадження у справі №922/2883/25, у якому просить відмовити у відкритті касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою КП «Харківський метрополітен» на рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026, зважаючи на те, що ціна позову у цій справі становить 1 493 894,77 грн, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 514 000,00 грн), судові рішення у справі №922/2883/25 не підлягають касаційному оскарженню; зазначає, що доводи КП «Харківський метрополітен» про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а сама справа має виняткове значення для відповідача є необґрунтованими та безпідставними.

З матеріалів касаційної скарги та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ТОВ «Енера Суми» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовними вимогами про стягнення з КП «Харківський метрополітен» 1 493 894,77 грн вартості спожитої електричної енергії.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем умов договорів про закупівлю (постачання) електричної енергії щодо своєчасного проведення розрахунків за спожиту електричну енергію.

Господарський суд Харківської області рішенням від 05.11.2025, яке Східний апеляційний господарський суд постановою від 15.01.2026 залишив без змін, позов задовольнив; стягнув з відповідача на користь позивача 1 493 894,77 грн вартості спожитої електричної енергії.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття / відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги КП «Харківський метрополітен» та заперечення ТОВ «Енера Суми» в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 встановлює прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позов подано у серпні 2025 року. Предметом позову у справі №922/2883/25 є стягнення 1 493 894,77 грн вартості спожитої електричної енергії, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік - 1 514 000,00 грн).

Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

У касаційній скарзі КП «Харківський метрополітен» зазначає про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті 14 ГПК України, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі №910/2389/23, від 04.07.2023 у справі №233/4365/18, від 20.06.2023 у справі №633/408/18, від 15.06.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/20) та постановах Верховного Суду від 12.02.2025 №910/4746/24, від 14.08.2024 у справі №904/6158/23 та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 231 та пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України); вказує на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема, положень статей 530, 598, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 3 частини першої статті 231 та пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Також у касаційній скарзі КП «Харківський метрополітен» посилається на випадок передбачений підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, викладаючи зміст спірних правовідносин, зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема, щодо застосування пункту 3 частини першої статті 231 та пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України, статті 598 ЦК України, статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії», пунктів 3.1.9 та 4.13 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 та пункту 9.9 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311;

на думку скаржника, у цій справі обставини свідчать про: відсутність сталої судової практики, як і відсутність будь-якого висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального і процесуального права у аналогічних за змістом правовідносинах; необхідність визначення правових меж дій оператора даних комерційного обліку в частині втручання у правовідносини (в т.ч. які припинені) між іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії; заразом постає питання щодо дотримання судами попередніх інстанцій принципів законності, пропорційності, справедливості, добросовісності, розумності, обов`язковості судового рішення та правової визначеності; перегляд цієї справи потрібен з метою унеможливлення неправильного застосування судами норм матеріального права, під час розгляду справ між іншими учасниками подібних правовідносин, необмеженого кола осіб;

одночасно скаржник посилається на випадок передбачений підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, визначає цю справу, як таку, що має виняткове значення для відповідача, а саме: (1) у зв`язку з повномасштабним вторгненням та введенням в Україні воєнного стану, який триває дотепер, (2) юридична адреса і фактичне місцезнаходження відповідача є місто Харків, (3) факт розташування Харківської міської територіальної громади в районі проведення воєнних (бойових) дій є загальновідомим, (4) з 24.02.2022 і дотепер Харківський метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався та продовжує використовуватись не тільки для цілей перевезення пасажирів, а й для укриття населення від уражень під час збройної агресії; (5) наявність пошкодженого майна зумовлює необхідність у додаткових витратах на відновлення пошкодженого майна, що поряд із витратами на виконання рішення суду у цій справі становить надмірний тягар майнової відповідальності, що в умовах систематичної збитковості відповідача є критичним; (6) відсутність будь-яких доходів від здійснення господарської діяльності, а також пряму залежність фінансування за рахунок місцевого бюджету; (7) винятковість цієї справи зумовлюється і ціною позову, яка становить приблизно 448 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадку передбаченого пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, враховуючи статус Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути, з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами, ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення, чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Скаржник не наводить аргументованих обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Отже, недоведений якісний показник наявності фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Водночас скаржник звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.07.2025 у справі №910/2389/23, від 04.07.2023 у справі №233/4365/18, від 20.06.2023 у справі №633/408/18, від 15.06.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/20), від 12.02.2025 №910/4746/24, від 14.08.2024 у справі №904/6158/23 та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 231 та пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України.

Оцінюючи цей довід через призму підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, колегія суддів зазначає про таке.

Суд звертає увагу на пункти 5.28 - 5.30 постанови Верховного Суду від 08.07.2025 у справі №917/504/23, отже спростовується довід скаржника щодо відсутності правового висновку.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин. При цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про закриття провадження у справі або наявність підстав для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Отже, відсутні доводи щодо якісного показника фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшла висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що ця справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.

Твердження щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, судом відхиляються як необґрунтовані з огляду на таке.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «виняткового значення» справи для учасника, то в цьому випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника стосовно виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу із посиланням на: (1) повномасштабне вторгнення та введення в Україні воєнного стану, який триває дотепер, (2) юридична адреса і фактичне місцезнаходження відповідача є місто Харків, (3) факт розташування Харківської міської територіальної громади в районі проведення воєнних (бойових) дій є загальновідомим, (4) з 24.02.2022 і дотепер Харківський метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався та продовжує використовуватись не тільки для цілей перевезення пасажирів, а й для укриття населення від уражень під час збройної агресії; (5) наявність пошкодженого майна зумовлює необхідність у додаткових витратах на відновлення пошкодженого майна, що поряд із витратами на виконання рішення суду у цій справі становить надмірний тягар майнової відповідальності, що в умовах систематичної збитковості відповідача є критичним; (6) відсутність будь-яких доходів від здійснення господарської діяльності, а також пряму залежність фінансування за рахунок місцевого бюджету; (7) винятковість цієї справи зумовлюється і ціною позову, яка становить приблизно 448 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, - не є аргументованими і переконливими обґрунтуваннями щодо цих правовідносин, оскільки суб`єкти господарювання (учасники цієї справи) перебувають в однаково рівних умовах та правомірно очікують на добросовісне виконання всіма учасниками правовідносин своїх прав і обов`язків та виконання судових рішень, у той же час зводяться лише до незгоди із рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду цієї справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить у повноваження суду касаційної інстанції.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї із сторін є звичайним передбачуваним процесом.

За наведеного міркування Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України і які надають повноваження Верховному Суду переглянути як «суду права» цю справу.

Верховний Суд під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взяв до уваги: предмет позову, вимоги щодо стягнення вартості спожитої електричної енергії, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду цієї справи судами двох інстанцій урахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду цієї справи, відсутність спору щодо обсягів та дії третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Отже, Суд констатує, що доступ до правосуддя у скаржника відбувся, справу розглянуто двома попередніми судовими інстанціями, право на доступ до суду не порушено.

Касаційний господарський суд також враховує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьою статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Окремо Суд зазначає, що підстави касаційного оскарження, які передбачені частиною другою статті 287 ГПК України не є тотожними з випадками можливості касаційного оскарження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Оскільки скаржником не доведено випадків за частиною третьою статті 287 ГПК України, які передбачають можливість оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то й відповідно Суд доходить висновку, що КП «Харківський метрополітен» не дотрималося вимог «подолання» «процесуальних фільтрів», як передумов які б могли вимагати касаційного розгляду справи.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, застосування наявності / відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України було прередбачуваним, скаржник у касаційній скарзі обґрунтовано аргументовано не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Отже, скаржником у касаційній скарзі не наведено обставин, які б з огляду на викладені мотиви свідчили про необхідність перегляду цієї справи у касаційному порядку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КП «Харківський метрополітен» на рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі №922/2883/25, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, заявлене клопотання про зупинення виконання судового рішення не розглядається.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Харківський метрополітен» на рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі №922/2883/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов