УХВАЛА

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/12233/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нісек"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Сташків Р.Б.)

від 26.03.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Алданова С.О., Євсіков О.О.)

від 06.10.2025

у справі № 910/12233/24

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нісек"

про стягнення 1 665 360,00 грн пайового внеску, 747 746, 64 грн інфляційних втрат, 149 915, 31 грн 3% річних,

за участю представників учасників справи:

позивача - Шевченко І.Є.,

відповідача - Івасин О.Р.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, позивач) звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нісек» (далі - ТОВ «Нісек», відповідач) про стягнення 1 665 360,00 грн.

Згодом позивачем подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої він просив суд стягнути на його користь, окрім безпідставно збереженої суми пайової участі (1 665 360,00 грн), додатково нараховані на цю суму на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за період прострочення її сплати 149 915 грн 3% річних та 747 746,64 грн інфляційних втрат.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у порушення вимог діючого у спірний період законодавства України не звернувся до позивача у встановлений законом строк після початку будівництва спірного об`єкта із заявою про визначення розміру пайової участі, яку повинен був сплатити до введення цього об`єкта в експлуатацію, чим порушив права та законні інтереси територіальної громади міста Києва та Департаменту. Внаслідок невиконання обов`язку зі сплати пайової участі, останній безпідставно зберіг такі кошти, а тому зобов`язаний перерахувати їх на користь позивача відповідно до статті 1212 ЦК України.

Правовою підставою позову позивач обрав положення статей 19, 13, 144 Конституції України, статей 11, 14, 526, 530, 610, 612 ЦК України, статей 173, 174, 193, 222 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025, у справі №910/12233/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Нісек» на користь Департаменту 1 665 360,00 грн пайового внеску, 747 746,64 грн інфляційних втрат та 149 915,31 грн 3% річних.

2.2. Ухвалюючи рішення, суди виходили з того, що оскільки будівництво спірного об`єкта почалося у 2020 році, а тому у відповідності до вимог статей 37, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» відповідач був зобов`язаний звернутися до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва до дати введення такого в експлуатацію та, відповідно, сплатити пайовий внесок у розвиток інфраструктури міста Києва. Проте вказані обов`язки відповідач не виконав, а тому останній зобов`язаний сплатити спірні кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ТОВ «Нісек» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі №910/12233/24, а справу направити на новий розгляд.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі відповідач із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 08.07.2019 у справі № 923/892/18 (щодо застосування пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та ДБН А.3.1-5:2016 "Організація будівельного виробництва", а саме: пунктів 3.2.7 та 3.2.8, Додатку А до ДБН А.3.1-5:2016 "Організація будівельного виробництва");

- від 15.03.2024 у справі №904/192/22 (щодо застосування пункту 3 частини другої статті 162 ГПК України, пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та підпункту 6.4.1 пункту 6.1 розділу VI Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 №460/8033, далі - Порядок));

- від 23.06.2022 у справі №490/7050/19, від 21.02.2020 у справі №915/411/19, від 15.05.2019 у справі №917/803/18, від 14.02.2024 у справі №914/2223/22 (щодо застосування статей 13, 18 ГПК України).

3.3. У поданій касаційній скарзі відповідач, зокрема, наголошує на такому:

- судом апеляційної інстанції неправильно визначено "початок виконання будівництва", а також не надано оцінку ДБН А.3.1-5:2016 «Організація будівельного виробництва»;

- розрахунок розміру пайової участі при новому будівництві / реконструкції визначається за формулою, яка визначена в підпункті 6.4.1 пункту 6.1 розділу VІ Порядку (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033). Суд не дослідив призначення приміщень, а саме наявність технічних приміщень в об`єкті реконструкції, що впливає на розмір пайової участі, оскільки відповідно до пункту 4.2 Порядку до пайової участі у розвитку інфраструктури не залучаються замовники у разі нового будівництва та/або реконструкції на території міста Києва, зокрема, об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу), технічних приміщень.

3.4. Департамент 28.01.2025 через «Електронний суд» подав до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Відповідач є замовником будівництва (реконструкції з розширенням нежитлової будівлі) на земельній ділянці з кадастровим номером: :90:001:0035 площею 0,1238 га по вулиці Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва (цільове призначення; для будівництва та обслуговування будівель торгівлі).

З інформації, що міститься в Єдиній державній електронній системи у сфері будівництва (далі - ЄДЕССБ) щодо забудови спірної земельної ділянки, відповідач розробив проектну документацію (дата розпорядчого документа - 08.08.2018) та 20.06.2019 уклав договір № 01-06/2019 з генеральним підрядником - ТОВ «Будівельне підприємство «Еталон-Буд» на виконання будівельних робіт за проєктом «Реконструкція з розширенням нежитлової будівлі по вулиці Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва».

Як убачається з інформації з ЄДЕССБ Державною архітектурно-будівельного інспекцією України 16.04.2020 за № ІУ55 видано дозвіл на виконання будівельних робіт за проєктом «Реконструкція з розширенням нежитлової будівлі по вулиці Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва» (клас наслідків СС3), замовником будівництва вказано відповідача.

У розділі «Терміни будівництва» датою початку будівництва вказано 16.04.2020, а датою завершення будівництва - 18.06.2021.

Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 04.10.2021 за №ІУ72 видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за проєктом «Реконструкція з розширенням нежитлової будівлі по вулиці Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва», замовником будівництва вказано відповідача.

4.2. Відповідно до сертифіката про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ7 розробником проектної документації є Товариство з обмеженою відповідальністю «Урбан Експертс» (далі - ТОВ «Урбан Експертс») (дата розпорядчого документа - 08.06.2018).

На офіційному сайті ТОВ «Урбан Експертс» у розділі «Новини» за 28.09.2020 зазначається:

«Архітектурне бюро Urban Experts спроектували новий торгівельний центр в Дарницькому районі Києва.

На місці старих металевих будівель базару буде 3-х поверхова будівля, яка не тільки упорядковує хаотичну торгівлю, але й значно покращить архітектурне середовище мікрорайону.

Об`єкт знаходиться за адресою вул. Ревуцького, 12/1 та буде поділений на 2 черги.

Очікується, що перша черга буде введена в експлуатацію в середині 2021 року.

Загальна площа складатиме 2 902 кв.м, а орендна площа - 2508 кв.м

Введення в експлуатацію другої черги будівництва очікується до кінця 2022 року.

Її загальна площа складатиме 4 480 кв.м, орендна - 3 692 кв.м

Торгівельний центр розрахований на 3 поверхи.

Зокрема в торговому центрі буде розташований фуд-корт, а на першому поверсі планується відкриття популярного супермаркету.

На сьогоднішній день виконується заливка вертикальних елементів залізобетонного каркасу другого поверху будівлі. Команда Urban Experts об`єднує професіоналів різного профілю, від брокерів до інженерів. Наша експертиза у нерухомості охоплює все від ідеї та її створення до експлуатації. А тому наші пропозиції - комплексні. Вони враховують багато чинників й дозволяють створювати нерухомість за принципами дійсно «сталого» розвитку та ефективну на будь-якому етапі свого життєвого циклу. Відтепер це ще й може бути підтверджено сертифікатом BREEAM».

Вказана інформація розміщена за посиланням: https://urbanexperts.co/urban-experts-sproektuvali-novij-tts-v-darnitskomu-rajoni-kiyeva/.

Також відповідно до сторінки ТОВ «Урбан Експертс» у соціальній мережі «Facebook»:

- 18.08.2020 зазначена юридична особа розмістила допис з фотофіксацією та вказала: «На місці старих металевих будівель базару буде 3-х поверхова будівля, яка не тільки упорядковує хаотичну торгівлю, але й значно покращить архітектурне середовище мікрорайону. На сьогоднішній день виконується заливка вертикальних елементів залізобетонного каркасу другого поверху будівлі» (посилання в мережі інтернет:

https://www.facebook.com/uurbanexperts/posts/pfbid02HxCgxx7mbYgwwKAKjR3ZvQN7N5HkaXJBQcdY9VL3cSwpq1yYnekJqcdWXaUrhFL2l?rdid=X5slMuisXILNr4zw#);

- 15.09.2020 вказана юридична особа розмістила допис, відповідно до якого: «Продовжується будівництво торгово-розважального центру на Ревуцького (далі також - ТРЦ). Торговий центр розрахований на 3 поверхи. Наразі будівельники готуються до заливки перекриття над другим поверхом. Загалом будівництво йде за графіком. Планується введення першої черги в експлуатацію на середину 2021 року» (посилання в мережі інтернет:

https://www.facebook.com/uurbanexperts/videos/754989/?rdid=huufyyk3oBcMKOmQ#);

- 19.11.2020 ТОВ «Урбан Експертс» розмістило допис, згідно з яким на вул. Ревуцького 12/1 виконано перекриття над 3-м поверхом, готується заливка залізо-бетонних парапетів, фінальне бетонування вертикальних елементів виходу на покрівлю (посилання в мережі інтернет:

https://www.facebook.com/uurbanexperts/videos/35327/);

- 08.12.2020 ТОВ «Урбан Експертс» розмістило відео під назвою «Продовжується будівництво торговельного центру на Ревуцького» з фотофіксацією та вказало, що: «Архітектурне бюро Urban Experts & Leslie Jones Architecture продовжує будівництво за адресою вул. Ревуцького, 12/1, станом на 8 грудня 2020 року на об`єкті: закінчено основні роботи з бетонування; знято риштування з головного фасаду ТРЦ» (посилання в мережі інтернет:

https://www.facebook.com/uurbanexperts/videos/27744/?rdid=zwYWTMWahJ1woqks#);

- 15.12.2020 вказана юридична особа розмістила допис, що: «Наразі готуємо фасад до встановлення навісних вентильованих фасадів! Також на наступному тижні встановлюються риштування - це тимчасова конструкція, що забезпечує доступ робітників до висотних частин об`єктів», а також відео під назвою «ТРЦ Ревуцького продовжується будівництво» з фотофіксацією (посилання в мережі Інтернет: https://www.facebook.com/uurbanexperts/videos/65169/?rdid=mfilLuNTail7hTOK#);

- 04.01.2021 ТОВ «Урбан Експертс» розмістило відео під назвою «Хід будівництва ТРЦ Ревуцького» з фотофіксацією та зазначило, що станом на 04.01.2021 на об`єкті вилито бетонні сходові марші між поверхами та активно закладаються зовнішні стіни (посилання:

https://www.facebook.com/uurbanexperts/videos).

4.3. Позивач, звертаючись з позовом, вказав, що відповідач у супереч вимогам підпунктів 3, 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не звернувся із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вищезазначеного об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 16.04.2020 та до дати введення об`єкта в експлуатацію, і не сплатив пайовий внесок, чим порушив права та інтереси територіальної громади міста Києва, яку у спірному випадку представляє Департамент.

Також Департамент відзначив, що направляв відповідачу відповідні вимоги щодо отримання розрахунку та сплати пайової участі у розвиток інфраструктури міста Києва від 10.10.2023 № 030/18-3871 та від 23.08.2024 № 050/18-3135.

До цих вимог позивачем долучався розрахунок обсягу пайової участі (внеску) у створенні та розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Зокрема позивачем розмір пайової участі розраховано на підставі:

- інформації, зазначеної у сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, виданого Державною інспекцією архітектури та містобудування України 04.10.2021 за № ІУ72 (інформації з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ щодо технічної інвентаризації ТІ01:1233-4143-6715-1721), відповідно до якого загальна площа розширення нежитлової будівлі по вул. Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва після реконструкції склала 3 084 кв.м;

- пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», згідно із яким розмір пайової участі становить для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- підпункту 6.4.1 пункту 6.4 розділу VI Порядку (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033), за наведеною формулою, із розрахунку нормативу одиниці створеної потужності, зокрема, для реконструйованих об`єктів нежитлового призначення, який дорівнює 13 500 грн (грн/кв.м).

Вказані обставини підтверджуються роздруківкою інформації з ЄДЕССБ, скан-копіями вказаних вище вимог та розрахунку з доказами їх надіслання на адресу відповідача.

4.4. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що у нього відсутній обов`язок щодо сплати пайової участі, оскільки статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка встановлювала обов`язок для забудовників сплачувати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, з 01.01.2020 було виключено. Відтак, починаючи з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок брати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, окрім тих забудовників, які почали здійснювати будівництво об`єктів у 2020 році. Однак відповідач почав будівництво об`єкта на спірній земельній ділянці лише з 11.01.2021, а тому у нього відсутній обов`язок брати участь у розвитку інфраструктури міста Києва, що підтверджується загальним журналом робіт на спірному об`єкті, а також актом приймання-передачі будівельного майданчика від 11.01.2021, копії яких долучено до матеріалів справи.

4.5. Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, виходив з такого:

- набуття чинності 01.01.2020 Законом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено, не скасовує обов`язку по сплаті пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, зокрема, для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році;

- пунктом 11 Загальних положень постанови Кабінету Міністрів України «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 13.04.2011 №461 передбачено, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката;

- з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ вбачається, що 04.10.2021 Державною архітектурно-будівельного інспекцією України видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за проєктом «Реконструкція з розширенням нежитлової будівлі по вулиці Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва», у якому вказано, що датою початку будівництва є 16.04.2020;

- при введенні об`єкта будівництва до експлуатації відповідачем самостійно було вказано, що датою початку будівельних робіт є 16.04.2020;

- після відкриття провадження у цій справі відповідачем подано відзив до якого було додано копію загального журналу робіт, де було вказано про початок будівельних робіт 11.01.2021, та лише після того, як при розгляді спору по суті судом було витребувано для огляду цей загальний журнал робіт, відповідачем додатково було надано копію акта приймання-передачі будівельного майданчика від 11.01.2021;

- подані відповідачем у цій справі докази суперечать вказаним ним самим даним про початок будівельних робіт при отриманні сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації, та, відповідно, інформації, яка міститься у Реєстрі будівельної діяльності ЄДЕССБ;

- доводи відповідача щодо початку будівництва у 2021 році не відповідають його попередній поведінці та не відповідають принципу добросовісності поведінки;

- дослідивши надані сторонами докази у цілому із дотриманням принципу «вірогідності», встановленого статтею 79 ГПК України, суд, відповідно до свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про те, що будівництво спірного об`єкту почалося у 2020 році, а тому відповідач був зобов`язаний звернутися до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкту будівництва протягом 10 робочих днів після 16.04.2020 та до дати введення об`єкта будівництва в експлуатацію - сплатити пайовий внесок;

- вказані обов`язки відповідач не виконав та без достатньої правової підстави та за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури міста Києва, а тому зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України;

- розмір пайової участі розраховано позивачем на підставі нормативно-правових актів, що були чинні на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску (станом на момент введення спірних об`єктів будівництва у експлуатацію) та на підставі належних і допустимих доказів, і складає 1 665 360 грн (3 084 кв.м х 13 500 грн) х 4%);

- Департамент правомірно вимагає від відповідача сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за період прострочення з 05.10.2021 до 04.10.2024.

4.6. Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача відзначив, зокрема таке:

(1) щодо помилкового визначення судом початкової дати виконання робіт:

- у витягу з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ значиться інформація про проведення технічної інвентаризації, що проводилась ТОВ «Техінспецсервіс» 14.07.2021. Тобто при проведенні технічної інвентаризації та при складанні технічного паспорту відповідальний виконавець, який пройшов професійну атестацію та отримав кваліфікаційний сертифікат, встановив, що станом на 14.07.2021 будівельні роботи щодо реконструкції нежитлової будівлі вже були завершені;

- утім у журналі робіт зазначено про фактичне закінчення робіт на об`єкті 21.08.2021 (останній запис про роботи), що в сукупності із розміщеними в Реєстрі будівельної діяльності ЄДЕССБ відомостями про технічну інвентаризацію об`єкта 14.07.2021 ставить під сумнів достовірність відомостей представленого відповідачем доказу;

- означений доказ відповідача не може бути покладений в основу судового висновку про початок будівництва в січні 2021 року, на чому наполягає апелянт. Акт приймання-передачі будівельного майданчику засвідчує факт передачі його підряднику, однак сам по собі не доводить момент початку будівництва об`єкта;

- відповідач помилково ототожнює термін "початок будівництва" із фактичним початком проведення будівельних робіт згідно з журналом. Позаяк у відповідності до статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання будівельних робіт на об`єктах виникає у замовника після отримання відповідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Тобто замовник, отримавши дозвіл, вправі приступити до виконання робіт за власним розсудом в будь-який час навіть із значним спливом часу з моменту отримання дозволу. Утім зазначені обставини в будь-якому випадку не змінюють визначеного в названій статті Закону моменту початку будівництва, який пов`язується з датою отримання дозволу;

- надані відповідачем до матеріалів справи докази (журнал та акт приймання-передачі будівельного майданчика), навіть при умові відповідності їх критеріям достовірності, не можуть бути належним доказом на підтвердження обставин моменту початку будівництва в розумінні приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

- необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо помилкового визначення судом початкової дати виконання робіт за змістом сертифіката готовності об`єкта будівництва, що співпадає з датою видачі дозволу;

(2) щодо звільнення відповідача від обов`язку сплати пайової участі:

- апелянта стверджував, що оскільки на об`єкті будівництва зазначено про розміщення в будинку технічних (допоміжних) приміщень, то останній на підставі пункту 4.2 Порядку не залучається до пайової участі;

- технічні приміщення - приміщення для розміщення інженерного обладнання тепловузлів, бойлерних, щитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень ліфтів, холодильних установок будинків; допоміжні приміщення будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- допоміжні приміщення, що розміщенні в будинку та призначені для належної експлуатації цього об`єкта нерухомості, у відповідності до пункту 4.2 Порядку не звільняються від оплати пайовою участю. А відтак доводи апелянта про те, що наявність зазначених приміщень в об`єкті реконструкції, виливає на розмір пайової участі (в бік зменшення), - є помилковими.

- підлягають відхиленню і ствердження апелянта про те, що у відповідності до підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» пайова участь не сплачується у разі будівництва: об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, адже Порядок не містить посилань на те, що торгівельні площі є об`єктами звільненими від пайової участі;

- відповідач згідно з Законом не звільнений від сплати пайової участі;

(3) щодо розрахунку суми пайової участі:

- відповідач не заперечував проти розміру пайової участі та не ставив його під сумнів;

- відповідач у своєму відзиві на позов не висловлював незгоду з розміром пайової участі, в т.ч. з посиланням на сплату цього внеску (докази подано лише в апеляції та не прийняті судом), відтак відповідач позбавлений права заперечувати проти вказаних обставин та обґрунтовувати такими запереченнями наявність підстав для скасування рішення;

- разом з тим, здійснивши перевірку проведеного позивачем розрахунку, суд першої інстанції виснував про його вірність, оскільки він був здійснений на підставі нормативно-правових актів, що були чинні на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску (станом на момент введення спірних об`єктів будівництва в експлуатацію), та на підставі належних і допустимих доказів. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком та вважає, що підстави для скасування судового рішення в частині стягнення пайового внеску відсутні.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/12233/24 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 12.01.2026 відкрито касаційне провадження у справі №910/12233/24 за касаційною скаргою ТОВ «Нісек» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025; справу призначено до судового розгляду.

Також вказаною ухвалою Суду зупинено виконання оскаржуваних судових актів у справі №910/12233/24 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі №910/12233/24, якими позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Щодо подібності правовідносин

6.5. Колегія суддів відзначає, що у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно утриманих коштів відповідачем як забудовником у порядку статті 1212 ЦК України.

Так, Департамент в обґрунтування позову вказав, що відповідач у супереч вимогам підпунктів 3, 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не звернувся із заявою про визначення розміру пайової участі щодо спірного об`єкта будівництва (протягом 10 робочих днів після 16.04.2020 та до введення останнього в експлуатацію) і не сплатив пайовий внесок, чим порушив права та інтереси територіальної громади міста Києва.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що у відповідача існував обов`язок як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску, визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». Водночас відповідач у порушення вказаних вимог Закону не звертався до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі щодо спірного об`єкта будівництва (ТЦ по вул. Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва) протягом 10 робочих днів після 16.04.2020 (дата видання дозволу на виконання будівельних робіт та дата початку будівництва, що зазначена у сертифікаті про готовність об`єкта до експлуатації) і до введення в експлуатацію спірного об`єкта (04.10.2021); відповідно, кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста Києва у зв`язку з будівництвом ТРЦ по вул. Ревуцького, 12/1 у Дарницькому районі м. Києва не перераховував. Відтак господарські суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог Департаменту.

Скаржник, не погоджуючись з наведеними висновками судів попередніх інстанцій, вказує, що останні здійсненні судами без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 08.07.2019 у справі № 923/892/18 щодо застосування пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та ДБН А.3.1-5:2016 "Організація будівельного виробництва", а саме: пунктів 3.2.7 та 3.2.8, Додатку А до ДБН А.3.1-5:2016 "Організація будівельного виробництва";

- від 15.03.2024 у справі №904/192/22 щодо застосування пункту 3 частини другої статті 162 ГПК України, пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та підпункту 6.4.1 пункту 6.1 розділу VI Порядку;

- від 23.06.2022 у справі №490/7050/19, від 21.02.2020 у справі №915/411/19, від 15.05.2019 у справі №917/803/18, від 14.02.2024 у справі №914/2223/22 щодо застосування статей 13, 18 ГПК України.

6.6. Оцінюючи висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, з огляду на предмет та підстави позову, а також мотиви з яких виходили суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, колегія суддів відзначає таке.

6.6.1. Так,

- у справі №923/892/18 (на яку вказує скаржник) розглядався спір за позовом товариство з обмеженою відповідальністю до фізичної особи-підприємця про стягнення надмірно сплачених коштів за договором субпідряду, укладеного між сторонами. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що фізичною особою-підприємцем виконано будівельних робіт на загальну суму 1 145 286,59 грн, що підтверджується наданими доказами, тоді як позивач перерахував субпідряднику 1 944 000 грн, тобто з переплатою в розмірі 798 713,41 грн. Водночас відповідач безпідставно відмовився повертати спірну суму коштів з посиланням на акт проміжної здачі-приймання виконаних будівельних робіт;

- у справі №904/192/22 (на яку посилається скаржник) предметом спору було визнання недійсним договору про виконання однойменних робіт та стягнення коштів за позовом прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства молоді та спорту України. Звертаючись з позовом у цій справі, прокурор вказав, що сторони (відповідачі) при укладенні договору не дотримались вимог Закону України "Про публічні закупівлі" та передбачених ним принципів ефективного та прозорого здійснення закупівлі, максимальної ефективності та економії. Зокрема, підприємство безпідставно застосувало переговорну процедуру закупівлі, що є порушенням вимог абзацу 5 пункту 2 частини 2 статті 40 цього Закону. У свою чергу, наслідком допущених порушень стало порушення інтересів держави щодо раціонального та ефективного витрачання значної суми бюджетних коштів, а тому сплачені на користь товариства бюджетні кошти підлягали поверненню замовнику за наслідками недійсності оспорюваного договору;

- у справі №490/7050/19 (на неврахування якій наполягає скаржник) предметом спору було усунення перешкод у користуванні майном (приміщення адміністративно-побутового та торгівельного комплексу, а також земельної ділянки);

- у справі №915/411/19 (на яку вказує скаржник) розглядався спір за позовом товариства до фізичної особи-підприємця про стягнення безпідставно набутих коштів. Так, позивач стверджував, що починаючи з травня 2018 року ним здійснено ряд перерахувань на рахунок відповідача із призначенням платежу за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг, який, у свою чергу, не був укладений, оскільки сторони не узгодили всіх істотних умов такого договору. За твердженням позивача, жодних послуг відповідачем надано не було, з огляду на що грошові кошти утримуються відповідачем за відсутності правових підстав, а тому підлягають поверненню відповідно до приписів статей 1212, 1213 ЦК України;

- у справі №917/803/18 (на яку посилається скаржник), де предметом спору було стягнення коштів, позивач, звернувшись з позовом, зазначив, що відповідач безпідставно утримує набуте майно позивача, а саме перераховані позивачем грошові кошти у розмірі 1 554 887,30 грн на виконання договору підряду;

- у справі №914/2223/22 (на яку також вказує скаржник) розглядався позов правління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до приватного підприємства про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості.

6.6.2. Отже, на відмінну від справи, що переглядається, у жодній із наведених скаржником вище справ предметом спору не було стягнення пайового внеску у відповідності до вимог статей 37, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та / або приписів пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». Як і не було аналогічним обґрунтування позову у порівнянні із справою, що переглядається.

6.7. Відтак, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, адже справи визначально відрізняється за предметами, підставами позову, нормативно-правовим регулюванням, за доводами і доказами, наданими сторонами, предметом їх доказування, способом захисту, а також фактично-доказовою базою (встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами), і тому застосування норм права наведених скаржником за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення релевантними до обставин цієї справи.

Суд відзначає, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Судові рішення у даній справі ухвалені за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на предмет, підстави позову, а також фактично-доказову базу (подані сторонами докази), які не є аналогічними як у наведених скаржником справах. Доводи скаржника про їх неврахування зводяться до власного трактування таких висновків (без урахування змісту спірних правовідносин, конкретних обставин справи та наявних доказів у справі), що вочевидь не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідності до приписів статей 236, 310 ГПК України.

Колегія суддів відзначає, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Відтак, з огляду на обставини, які були предметом розгляду у даній справі, справи, зазначені скаржником не є подібними до тієї, яка наразі переглядається судом касаційної інстанції за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями.

Суд звертає увагу, що загальні вказівки скаржника на застосування норм процесуального права (принципу змагальності, доказування тощо) є універсальними у своєму правозастосуванні та мають застосовуватися з урахуванням конкретних обставин справи.

Фактично ж доводи касаційної скарги у наведеній частині зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин (зокрема, щодо початку будівництва, розміру пайової участі тощо), та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Однак Верховний Суд зауважує, що відповідно до приписів частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене колегія суддів відхиляє посилання скаржника про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права в означених ним постановах.

6.8. Отже, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі у своїй сукупності, зважаючи на предмет та підстави позову, зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, і правове регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, є неподібними.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

6.9. При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", заява №24402/02).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраної скаржником підстави касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" (заява №6538/74) Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нісек" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі №910/12233/24.

2. Поновити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі №910/12233/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко