ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 927/918/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Хрипуна О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження (без виклику сторін)

матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз»

на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 (повний текст складено 05.12.2025)

про зупинення провадження у справі

у справі № 927/918/25 (суддя - Демидова С.О.)

за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз»

до ОСОБА_1

про стягнення 11 180 200,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває справа № 927/918/25 за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» (далі - АТ «Чернігівгаз», позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення збитків, заподіяних відповідачем, як посадовою особою позивача, за наслідками видачі наказу №478-п/тр від 17.05.2023 «Про виплату премії Голові та членам правління Товариства АТ «Чернігівгаз».

31.10.2025 відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі № 927/918/25 до припинення перебування її у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач посилався на те, що з 26.06.2023 по теперішній час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України, військовослужбовець за призовом під час мобілізації, військової частини, переведеної на воєнний стан. Посилаючись на приписи п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України відповідач просить суд зупинити провадження у справі № 927/918/25 до припинення її перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

04.11.2025 від позивача надійшли заперечення проти клопотання про зупинення провадження, у яких позивач зазначає про те, що:

- для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду такої справи, оскільки зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом;

- самого факту введення воєнного стану та формального перебування сторони на військовій службі недостатньо для зупинення провадження, оскільки не кожен структурний елемент в складі ЗСУ переведений на воєнний стан, тобто виконує бойові завдання у зоні бойових дій;

- сторона повинна надати докази залучення особи до бойових дій, здійснення заходів з національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на військовий стан, оскільки безпідставна перерва в судовому розгляді буде порушувати право на справедливий суд;

- станом на сьогоднішній день відповідач мав можливість бути присутнім на кожному судовому засіданні, що не перешкоджало йому перебувати на службі у складі Збройних Сил України, крім того, його інтереси представляють два повноважні представники, а процесуальним законом також передбачена можливість участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції;

- з листа Військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2025 не вбачається, що вказана військова частина виконує бойові завдання у зоні бойових дій чи те що ОСОБА_1 безпосередньо виконує бойові завдання у зоні бойових дій, як військовослужбовець військової служби за призом під час мобілізації;

- наявна суперечливість у даних щодо обставин перебування ОСОБА_1 на військовій службі, що потребує додаткового з`ясування;

- формальне перебування ОСОБА_1 у лавах Збройних Сил України не є достатньою підставою для задоволення клопотання відповідача щодо зупинення провадження у справі.

02.12.2025 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, у якому останній просить суд поновити строк на подання доказів та залучити до матеріалів справи копії адвокатського запиту від 19.11.2025 та листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №10702, обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку тим, що адвокатський запит було направлено лише 19.11.2025, а копію відповіді військової частини від 17.11.2025 отримано ще пізніше, що свідчить про наявність підстав для поновлення відповідачу строку на подання доказів проходження військової служби.

02.12.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо зупинення провадження на період перебування відповідача в складі Збройних Сил України, у яких заявник зазначає про те, що:

- відповідач з 26.06.2023 по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України і згідно з п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;

- відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 3 ч. 1 ст. 227 цього Кодексу до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;

- листом №10702 від 17.11.2025 Військової частини НОМЕР_1 повідомлено адвоката позивача про те, що на ОСОБА_1 , як на військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командуванням військової частини покладаються обов`язки щодо відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки державної незалежності України, її територіальної цілісності, в тому числі і шляхом виконання бойових завдань у зоні бойових дій;

- Великою Палатою Верховного Суду в справі №754/947/22 закріплено правову позицію щодо обов`язковості зупинення провадження на період проходження військові служби з метою реалізації військовослужбовцями відповідних процесуальних прав під час введення воєнного стану, в зв`язку із чим враховуючи, що відповідач перебуває на службі у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України, провадження по справі підлягає зупиненню до припинення її перебування у складі Збройних Сил України.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 у справі № 927/918/25 зупинено провадження у справі № 927/918/25 до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що:

- процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;

- указом Президента України з 24.02.2022 на всій території України діє воєнний стан та проводиться загальна мобілізація, тобто з настанням особливого періоду вся структура Збройних Сил України та інші військові формування як цілісний організм почали функціонувати в умовах особливого періоду та були переведені на організацію і штати воєнного часу;

- з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування п. 3 ч. 1 України;

- під час застосування правил п. 3 ч .1 ст. 227 ГПК України судам потрібно виходити з такого: 1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»; 2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі; 3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення п.3 ч.1 ст. 227 ГПК України висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні;

- наданими відповідачем документами підтверджується факт проходження відповідачем ОСОБА_1 військової служби в період дії воєнного стану у Військовій частині НОМЕР_1 , що є об`єктивною обставиною, яка перешкоджає участь відповідачки у розгляді справи.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність беззастережної волі відповідача щодо продовження розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані обставини у своїй сукупності є обов`язковою підставою для зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України, з огляду на що задовольнив клопотання відповідача про зупинення провадження на період перебування відповідача в складі Збройних Сил України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, 12.12.2025 Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» через Електронний кабінет в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 у справі № 927/918/25, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, що призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач послався на ті ж доводи, що й в суді першої інстанції, додатково зазначивши, що:

- аналіз пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу, оформлюється письмовими наказами по особовому складу. Тому такий наказ по особовому складу є належним та достатнім доказом перебування сторони у складі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань;

- письмового наказу Військової частини НОМЕР_1 по особовому складу щодо мобілізації (призначення/переміщення) ОСОБА_1 в межах військової частини Збройних сил України матеріали справи не містять;

- з наданих представником відповідача до суду першої інстанції доказів не можливо дійти до однозначного висновку про те, що на момент винесення оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 була залучена до виконання конкретних бойових завдань для здійснення заходів із захисту територіальної цілісності України;

- безпідставне зупинення провадження у даній справі спричинить тривале затягування судового процесу та відкладення на невизначений час прийняття рішення у даній справі;

- зупинення провадження у справі за відсутності достатніх підстав є порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок - права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

В апеляційній скарзі заявник просить повернути надлишково сплачений судовий збір в сумі 605,60 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 справа № 927/918/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Хрипун О.О., Тищенко О.В.

З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 витребувано у Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/918/25, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали 07.01.2026 матеріали справи № 927/918/25 надішли до Північного апеляційного господарського суду.

У період з 24.12.2025 по 09.01.2026 суддя Тищенко О.В. перебувала у відпустці.

У період з 31.12.2025 по 13.01.2026 головуючий суддя Яценко О.В. перебувала у відпустці.

У період з 01.01.2026 по 13.01.2026 суддя Хрипун О.О. перебував у відпустці.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до ч. 1. ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до правил ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі (п. 12 ч. 1 ст. 255 ГПК України) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі № 927/918/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 у справі № 927/918/25; розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

24.12.2025 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, пославшись на те, що:

- позивач посилається на правозастосовну практику, а саме на постанову Верховного Суду від 28.11.2024 по справі № 905/1426/23, проте дана судова практика є застарілою та нерелевантною;

- в умовах воєнного стану довідка командира військової частини про проходження служби (форма № 5) є достатнім і належним доказом перебування особи у складі ЗС України;

- військовою частиною було поінформовано і представника позивача про проходження служби відповідачем, що підтверджується листом від 17.11.2025 №10702, зокрема, Військовою частиною НОМЕР_1 листом від 17.11.2025 №10702 адвоката було повідомлено, що на ОСОБА_1 , як на військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командуванням військової частини покладаються обов`язки щодо відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки державної незалежності України, її територіальної цілісності, в тому числі і шляхом виконання бойових завдань у зоні бойових дій;

- відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;

- упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;

- відповідачем підтверджено перебування його на військовій службі у військовій частині, яка по суті вже залучена до безпосередньо бойових завдань (без інформування позивача про деталі таких завдань, оскільки це є військовою таємницею) та здійснює виконання відповідних задач командування військової частини, а також висловлено волевиявлення відповідача на зупинення провадження по справі;

- наявність представника в судовому провадженні не може бути підставою для відмови в зупиненні розгляду справи на період проходження відповідачем служби в Збройних силах України.

23.01.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначив, що:

- висновки суду першої інстанції щодо доведеності проходження військової служби ОСОБА_1 є помилковими, оскільки з матеріалів, наданих стороною відповідача, неможливо достовірно встановити факт початку проходження такої служби;

- у листі Військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2025 вказано, що ОСОБА_1 з 26.06.2023 перебувала на посаді «бухгалтера фінансово-економічної служби». Це не підтверджує факт призову на військову службу, а навпаки, вказує на цивільну посаду в структурі військової частини, що не є тотожним проходженню військової служби за призовом;

- у листі військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №10702 не зазначено дати призову ОСОБА_1 до військової служби за призовом під час мобілізації. Відсутність ключової інформації про дату призову робить цей доказ неповним;

- у тимчасовому посвідченні ОСОБА_1 №2/23/4494 від 26.06.2023 (військовий квиток), а саме у п. 8, зазначено, «Призивною комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахований у запас 26.06.2023». Це прямо суперечить твердженням про проходження військової служби з тієї самої дати, оскільки зарахування у запас виключає службу за призовом;

- довідки № 4651 від 31.10.2025 (Форма 5) видана за підписом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 . Інформація, вказана у ній, стосовно перебування ОСОБА_1 на військовій службі за призовом під час мобілізації конфліктує з даними тимчасового посвідчення, де вказане зарахування у запас з тієї ж дати, а також з листами військової частини. Така суперечливість унеможливлює встановлення фактів на підставі сукупності доказів (ч. 2 ст. 86 ГПК України). І взагалі ставить під сумнів достовірність наданих відповідачем доказів;

- таким чином, у наданих представником відповідача документах містяться суперечливі дані, які не можуть точно свідчити щодо проходження ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації.

29.01.2026 від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначив, що:

- Наказом Міністерства оборони України від 07.09.2020 N 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.09.2020 за № 927/35210 затверджено Перелік військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, відповідно до якого передбачено у військових частинах для військовослужбовців, які проходять військову службу, посаду, спеціальність з бухгалтерського обліку, бухгалтера, а також прожекториста, прийомоздавальника вантажу тощо, а не лише посади на кшталт стрілець, снайпер або гранатометник;

- відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 №4651 від 31.10.2025 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_1 з 26 червня 2323 року по теперішній час, аналогічне вказано і в довідці за формою № 5, а відтак в зазначених документах вказано дату початку проходження військової служби 26.06.2023 і по теперішній час, тобто фактично - призову на військову службу;

- вказівка позивача про визначення ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахування ОСОБА_1 в запас з 26.06.2023 не відповідає дійсності та є вирваною з контексту зазначеної в посвідченні інформації, яка є фактично продовження п. 7 «Придатність до проходження військової служби за станом здоров`я», а за змістом військово-облікового документу, зокрема, в п.8 «Призовною комісіє зарахований у запас» відсутні будь - які відомості, відтак, дослівно « 26.06.2023 комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 визнана: «Придатна до військової служби графа ІІ наказу МО України №402/ 2008 ІНФОРМАЦІЯ_1 26.06.2023». Ці ж відомості (аналогічні) зазначені і в довідках військової частини;

- позивач перевіряв вказану інформацію особисто шляхом направлення адвокатського запиту до військової частини, на який отримав відповідь, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем за мобілізацією з 26.06.2023 по даний час (лист №10702 від 17.11.2025).

Станом на дату ухвалення постанови інших пояснень та клопотань до суду не надходило.

У період з 19.01.2026 по 06.02.2026 головуючий суддя Яценко О.В. перебувала на лікарняному.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, в провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває справа № 927/918/25 за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» до ОСОБА_1 про стягнення 11 180 200,00 грн. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період виконання нею обов`язків голови правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» видала протиправний наказ №478-п/тр від 17.05.2023 «Про виплату премії Голові та членам правління Товариства АТ «Чернігівгаз», який суперечить інтересам товариства та виданий заради отримання особистої вигоди, внаслідок чого позивачу завдано реальних збитків.

Під час розгляду справи відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі № 927/918/25 до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Позиції сторін стосовно вказаного клопотання викладені вище.

Суд першої інстанції клопотання відповідача про зупинення розгляду справи задовольнив, запинив провадження у справі № 927/918/25 до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення ухвали про зупинення провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано нормами ст. 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення (постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі № 914/2150/18).

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду такої справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

За змістом положень статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Закон України «Про оборону України» встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.

Оборона України - це система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).

Оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони (стаття 2 Закону України «Про оборону України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України країни «Про оборону України» участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України країни «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб.

Згідно з п. 2 наведеного Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України та продовжений до цього часу.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Воєнні дії - це організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння) (ст. 1 Закону України "Про оборону України").

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

З`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до здійснення заходів правового режиму воєнного і надзвичайного стану, безпеки та захисту критичної інфраструктури, здійснення заходів щодо поводження з військовополоненими в особливий період, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, організації та підтримання дій руху опору, проведення військових інформаційно-психологічних операцій, боротьби з тероризмом і піратством, заходів щодо здійснення захисту життя, здоров`я громадян та об`єктів (майна) державної власності за межами України, забезпечення їх безпеки та евакуації (повернення), посилення охорони державного кордону, захисту суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі та їх правового оформлення, забезпечення безпеки національного морського судноплавства України у відкритому морі чи в будь-якому місці поза межами юрисдикції будь-якої держави, заходів щодо запобігання розповсюдженню зброї масового ураження, протидії незаконним перевезенням зброї і наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів у відкритому морі, ліквідації надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру, кризових ситуацій, надання військової допомоги іншим державам, а також брати участь у міжнародному військовому співробітництві, міжнародних антитерористичних, антипіратських та інших міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки на підставі міжнародних договорів України та в порядку і на умовах, визначених законодавством України.

Структура Збройних Сил України визначена ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», відповідно до якої Збройні Сили України організаційно складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Як було зазначено, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 3 ч. 1 ст. 227 цього Кодексу - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2025 у справі № 754/947/22 сформулювала висновки щодо зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, аналогічно процесуальній нормі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України:

« 77. Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. Як уже зазначалося вище, Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.

78. Профільне законодавство, зокрема Закон № 3543-XII та Закон № 1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.

79. З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.

80. Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.

81. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.

82. Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.

83. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. Системне тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 та статті 254 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути: припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні; припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції».

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «із введенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану в Україні Збройні Сили України були повністю переведені на штат воєнного часу. Відповідно, кожен військовослужбовець, мобілізований до Збройних Сил України, вважається таким, що несе службу в умовах особливого періоду. Навіть якщо його військова частина безпосередньо не задіяна у бойових діях, його можуть оперативно відрядити до іншого підрозділу. Це є однією з ключових складових функціонування армії під час воєнного стану. Саме тому за змістом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України переведення Збройних Сил України на воєнний стан є загальною підставою для зупинення судового провадження. Закон не містить винятків для ситуацій, коли військова служба об`єктивно не перешкоджає військовослужбовцю брати участь у судових засіданнях. Використання цього права залежить від сумлінності військовослужбовця, проте суд не позбавлений права оцінювати його дії з погляду добросовісності».

Колегія суддів також зазначила, що «згідно із Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII) командир військової частини уповноважений видавати довідку про проходження служби (форма № 5). В умовах воєнного стану така довідка є достатнім і належним доказом перебування особи у складі ЗС України. Водночас наголосила, що ця довідка не є єдиним можливим доказом. Інші документи, що підтверджують факт служби, також можуть бути визнані належними».

У п. 117 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок:

«Отже, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:

1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;

2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;

3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.»

Колегія суддів зазначає, що за нинішньої редакції п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Таким чином, приписи п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. Ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України є саме воля військовослужбовця як сторони процесу.

Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2025 у справі № 754/947/22 зазначила, що Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.

Профільне законодавство, зокрема Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закон України «Про оборону України», хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.

З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури Збройних Сил України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.

Водночас приписи п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (пп. 4-1 п. 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2025 у справі № 904/4027/22.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2025 №10031, наданого на адвокатський запит від 30.10.2025, ОСОБА_1 з 26.06.2023 по 11.03.2025 перебувала на посаді бухгалтера розрахунково-касової групи фінансово економічної служби; з 11.03.2025 відсторонена від виконання службових обов`язків та рахується як військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 . Військовій частині НОМЕР_1 надані повноваження, необхідні для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб. Таким чином, військова частина НОМЕР_1 переведена на воєнний стан (а.с.216, т.2).

Згідно з довідкою форми 5 від 31.10.2025 №4651 Військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , 1967 року народження, перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 з 26.06.2023 по теперішній час (а.с.220 т.2).

Відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №10702, наданого на адвокатський запит №03/25 від 03.11.2025, керівництвом Військової частини НОМЕР_1 повідомляється, що:

- з огляду на те, що обставини залучення до виконання бойових завдань військовослужбовцем є інформацією з обмеженим доступом, тому відповідна інформація не може бути розголошена у відповіді на адвокатський запит;

- Військова частина НОМЕР_1 укомплектовується військовослужбовцями, які становлять її особовий склад і забезпечують виконання функцій та завдань військової частини;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 рахується у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України як військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації;

- у відповідності до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на командування Військової частини НОМЕР_1 покладаються обов`язки щодо відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, в тому числі виконання бойових завдань у зоні бойових дій.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» командир військової частини наділений повноваженнями видавати довідку за формою № 5, передбачену Інструкцією про проходження військовослужбовцем військової служби у ЗСУ. А факт дії введеного Указом воєнного стану та пов`язаного з ним особливого періоду вказує на те, що у цей період ця довідка є достатнім, допустимим та належним доказом перебування цього військовослужбовця у складі ЗСУ, які переведені на воєнний стан (подібна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 16.07.2025 у справі № 754/947/22).

Окрім цього, як зазначено вище, Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, що упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі.

На достатності довідки за формою № 5 в якості доказу факту перебування особи на військовій служби наголосила Велика Палата Верховного Суду у дослідженій вище постанові від 12.11.2025 по справі №754/947/22, зокрема, в пункті 118 було зазначено, що: «суд апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо зупинення провадження встановив, що із 16 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Таку обставину відповідач підтвердив довідкою за формою № 5, виданою командиром».

Крім того, на достатності в матеріалах справи довідки командира військової частини за формою № 5 як належного підтвердження факту перебування військовослужбовця у складі Збройних Сил України наголошує Верховний Суд у постанові № 911/1077/19 (911/1548/21) від 09.12.2025.

Вказане спростовує доводи апелянта стосовно необхідності наявності в матеріалах справи письмового наказу Військової частини НОМЕР_1 по особовому складу щодо мобілізації (призначення/переміщення) ОСОБА_1 в межах Військової частини для підтвердження факту проходження відповідачем військової служби за призовом під час мобілізації.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що Військовою частиною НОМЕР_1 листом від 31.10.2025 повідомлено, що ОСОБА_1 з 26.06.2023 по 11.03.2025 перебувала на посаді бухгалтера розрахунково-касової групи фінансово економічної служби; з 11.03.2025 відсторонена від виконання службових обов`язків та рахується як військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 .

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 підтверджено факт того, що ОСОБА_1 рахується у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України як військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, а також повідомлено, що на ОСОБА_1 як на військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командуванням військової частини покладаються обов`язки щодо відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки державної незалежності України, її територіальної цілісності, в тому числі і шляхом виконання бойових завдань у зоні бойових дій.

Колегія суддів зауважує, що тимчасове посвідчення військовозобов`язаного - це офіційний військово-обліковий документ, що видається територіальними центрами комплектування громадянам, які взяті на облік, але ще не отримали постійний військовий квиток. Він підтверджує статус особи, ступінь придатності до служби та військово-облікову спеціальність, а відтак, підтверджує, що особа є військовозобов`язаною і знаходиться на військовому обліку. Отже, вказаний документ не є тим документом, яким може підтверджуватись факт проходження особою військової служби за призовом під час мобілізації, вказаний документ є тимчасовим і лише підтверджує факт перебування на обліку та має обмежений строк дії, після призову або зміни даних його замінюють на військовий квиток.

Окрім цього, проаналізувавши зміст тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № 2/23/4494 від 26.03.2023, колегія суддів зауважує, що дата « 26.03.2023 р.», зазначена в строчці «зарахований у запас», відноситься до цілісного тексту, який містить інформацію про придатність ОСОБА_1 до проходження військової служби за станом здоров`я (п. 7), відтак, дослівно інформація вказана наступним чином « 26.06.2023 комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 визнана: « ІНФОРМАЦІЯ_5 №402/ 2008 ІНФОРМАЦІЯ_1 26.06.2023». Вказана інформація узгоджується з інформацією, наданою Військової частиною НОМЕР_1 у листах від 31.10.2025 та від 17.11.2025, а також у довідці форми 5 від 31.10.2025 №4651.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно суперечливості інформації у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного і документах, наданих Військовою частиною НОМЕР_1 , оскільки вказане тимчасове посвідчення військовозобов`язаного жодним чином не протирічить підтвердженню факту перебування відповідача у складі Збройних Сил України, враховуючи, що відповідачем іншими документами, наявними в матеріалах справи (листами Військової частини, довідкою командира військової частини за формою № 5) підтверджено перебування відповідача у складі Збройних Сил України.

Отже, враховуючи, що:

- з 24.02.2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану, внаслідок чого Збройні Сили України як цілісна структура були переведені на організацію і штати воєнного часу (в тому числі Військова частина НОМЕР_1 ):

- відповідачем доведено належними і допустимими доказами факт проходження ним військової служби в період дії воєнного стану у Військовій частині НОМЕР_1 ;

- відповідачем висловлено волевиявлення щодо необхідності зупинення провадження у справі на час його перебування в складі Збройних Сил України;

- вказані обставини у своїй сукупності є обов`язковою підставою для зупинення провадження,

колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для обов`язкового зупинення провадження у справі на період перебування відповідача в складі Збройних Сил України і необхідність задоволення відповідного клопотання відповідача.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законну обґрунтовану ухвалу, яка відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 у справі № 927/918/25, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

Щодо клопотання апелянта про повернення надміру сплаченого судового збору, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на дату звернення з цією апеляційною скаргою, при зверненні до господарського суду встановлені ставки судового збору в таких розмірах:

- за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду; апеляційних скарг у справі про банкрутство; заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги;

- за подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду; заяви про приєднання до апеляційної чи касаційної скарги на ухвалу суду 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

У ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» закріплено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025 в розмірі 3 028,00 грн.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на вищевикладені приписи Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка повинна бути сплачена заявником за подання даної апеляційної скарги, становить 2 422,40 грн. та розраховується наступним чином: 3 028,00 грн. (сума, що підлягає сплаті за подання до господарського суду апеляційної інстанції скарги на ухвалу суду) * 0,8 (коефіцієнт для пониження відповідного розміру ставки судового збору) = 2 422,40 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, скаржник сплатив судовий збір в розмірі 3 028,00 грн. (платіжна інструкція № 23368 від 12.12.2025), що на 605,60 грн. (3 028,00 грн. - 2 422,40 грн.) більше за визначений законом розмір.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України, повернення судового збору має бути здійснено саме із спеціального фонду Державного бюджету України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» про повернення сплачених коштів підлягає задоволенню, а судовий збір поверненню заявнику на підставі п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 у справі № 927/918/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 02.12.2025 у справі № 927/918/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Клопотання Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» про повернення надміру сплаченого судового збору задовольнити.

5. Повернути Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68, ідентифікаційний код 03358104) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

6. Надіслати Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» оригінал цієї постанови з гербовою печаткою суду.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 10.02.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

О.О. Хрипун