ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 910/5693/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Коробенка Г.П.

Сибіги О.М.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025

у справі № 910/5693/25 (суддя - Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромхімтех»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон»

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромхімтех» (далі - ТОВ «Укрпромхімтех», позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» (далі - ТОВ «Регіон», відповідач) про стягнення грошових коштів.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки, укладеного сторонами у спрощений спосіб, в частині своєчасної сплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

У позові ТОВ «Укрпромхімтех» просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 71 487,00 грн., інфляційні втрати у сумі 33 144,13 грн., 3 % річних у сумі 6 439,67 грн., що разом становить 111 070,80 грн.

1.2. короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

1.2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 у справі №910/5693/25 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромхімтех» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» про стягнення заборгованості у сумі 111 070,80 грн. задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромхімтех» основний борг у сумі 71 487, 00 грн, інфляційні втрати в сумі 33 144, 13 грн, 3 % річних у сумі 6 439,67 грн та судовий збір в сумі 3 028,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач свої зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару виконав неналежним чином, вартість товару за договором сплатив частково - на загальну суму 214 461,00 грн., а тому у відповідача виникла заборгованість у сумі 71 487,00 грн, доказів сплати якої не надано. За висновком суду, з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в сумі 33 144,13 грн. та 3 % річних у сумі 6 439,67 грн., як просив позивач.

1.2.2. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/5693/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромхімтех» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромхімтех» витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн.

У решті вимог щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Суд першої інстанції, виходячи з принципу співмірності та розумності у визначенні вартості адвокатських послуг, зважаючи на: категорію справи, яка не є складною; її малозначність; ціну позову; невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки позову; розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача, дійшов висновку про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу з 16 000,00 грн до 7 000,00 грн.

1.3. короткий зміст вимог апеляційних скарг

1.3.1. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіон» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 у справі №910/5693/25 повністю і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові витрати покласти на відповідача.

1.3.2. Не погоджуючись із прийнятим додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіон» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі №910/5693/25 повністю і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Коробенко Г.П., Сибіга О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5693/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/5693/25.

До Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/5693/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/5693/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025, перегляд оскаржуваного рішення ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/5693/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025. Перегляд оскаржуваного рішення ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/5693/25.

15.10.2025 до суду від позивача надійшли відзиви на апеляційні скарги.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

2.2.1. За доводами відповідача, жоден із представлених Позивачем доказів не містить погодженого сторонами порядку та строків оплати за поставлений товар, тобто сторонами не погоджено строк (термін) виконання боржником обов`язку по оплаті.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції фактично без будь-яких обґрунтувань прийняв позицію Позивача про те, що з 02.03.2020 (дата здійснення першого платежу) розпочалося порушення зобов`язання зі здійснення розрахунку, хоча такий висновок не підтверджується жодними доказами, при цьому такі висновки призвели до ухвалення незаконного рішення, у тому числі в частині стягнення з Відповідача інфляційних витрат та 3% річних.

Таким чином, відповідач вважає, що не здійснивши оцінку вищенаведених обставин справи та перевірку таких обставин представленими доказами, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права (зокрема ст.ст. 530, 625 ЦК України), що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

2.2.2. В апеляційній скарзі на додаткове рішення у справі відповідач зазначає, що додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 28.08.2025 у справі №910/5693/25 має бути скасовано повністю та має бути ухвалене нове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу має бути відмовлено повністю, - оскільки при винесенні додаткового рішення судом першої інстанції було неповно досліджено надані докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, а розмір гонорару є неспівмірним зі складністю та ціною позову.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

2.3.1. За доводами позивача, враховуючи наявність оферти - Рахунку на оплату від 20.12.2019 року № 255 та акцепту - здійснення за ним оплати, а також вчинення конклюдентних дій щодо передачі та забирання товару, слід вважати, що між ТОВ «УКРПРОМХІМТЕХ» та Скаржником укладено Договір купівлі - продажу щодо товару на загальну суму: 285 948, 00 грн. з ПДВ саме у письмовій формі, тому Господарський суд м. Києва дійшов цілком вірного висновку про те, що Скаржник мав сплатити на користь ТОВ «УКРПРОМХІМТЕХ» заборгованість у розмірі 71 487, 00 грн.

Позивач стверджує, що виставлений ТОВ «УКРПРОМХІМТЕХ» Рахунок на оплату від 20.12.2019 року № 255, який шляхом сплати погодив Скаржник, слід вважати вимогою, внаслідок отримання якої у Скаржника виник обов`язок зі здійснення оплати товару.

Оскільки 02.03.2020 року Скаржник не здійснив повну оплату згідно Рахунку на оплату від 20.12.2019 року № 255 у розмірі: 285 948, 00 грн. з ПДВ, слід вважати, що 03.03.2020 року було порушено грошове зобов`язання, тому Господарський суд м. Києва цілком вірно встановив, що Скаржник мав сплатити на користь позивача 3% річних та індекс інфляції, що нараховуються з 30.12.2020 року (на наступний день після здійснення другої оплати) у межах трьох років у розмірі 34 733, 86 грн. (індексу інфляції) та 6 434, 83 грн. (3% річних).

Позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕГІОН», а рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2025 року у справі № 910/5693/25 залишити без змін.

Крім того, позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕГІОН» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОМХІМТЕХ» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000, 00 грн.

2.3.2. Заперечуючи проти доводів відповідача щодо додаткового рішення, позивач наголошує, що твердження Скаржника про обов`язкову наявність платіжного документу для розподілу витрат на професійну правничу допомогу не відповідають нормам ГПК України та висновкам Верховного Суду.

За доводами позивача, вартість наданих послуг з професійної правничої допомоги відповідає складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, витраченому часу та обумовлювалася пасивною поведінкою Скаржника щодо виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, позивач вважає, що додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 28.08.2025 року відповідає усім вимогам ст. 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості, а тому підлягає залишенню без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

3.1. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин, а також доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; посилання на норми права

3.1.1. щодо рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Укрпромхімтех» та ТОВ «Регіон» була досягнута домовленість, відповідно до якої позивач зобов`язався поставити відповідачу товар (комплексоутворювач), а відповідач зобов`язався його прийняти та оплатити.

У грудні 2019 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 238 290,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 259 від 23.12.2019, підписаною сторонами без зауважень та рахунком на оплату № 255 від 20.12.2019.

Статтею 181 ГК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 205 Цивільного кодексу України).

Таким чином, зважаючи на зміст спірних правовідносин та враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару шляхом укладення договору у спрощений спосіб.

Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Зокрема, позивачем виставлено рахунок на оплату № 255 від 20.12.2019 товару на суму 238 290,00 грн, тобто направлена оферта, а в подальшому, виходячи з підписаної сторонами видаткової накладної № 259 від 23.12.2019 та товарно-транспортної накладної №1 від 23.12.2019 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар «SE-290» (Комлексоутворювач).

Проте, як свідчать матеріали справи, незважаючи на реєстрацію позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 238 290,00 грн., відповідач свої зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару виконав неналежним чином, вартість товару за договором сплатив частково - на загальну суму 214 461,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 572 від 02.03.2020 та № 5230 від 29.12.2020.

Таким чином, судом першої інстанції вмотивовано зроблено висновок про те, що у відповідача виникла заборгованість у сумі 71 487,00 грн (285 948,00 грн. - 214 461,00 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 193 ГК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки доказів належної сплати вартості товару відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Регіон» заборгованості в сумі 71 487,00 грн. підлягають задоволенню.

Позиція відповідача, викладена ним в апеляційній скарзі зводиться до того, що:

- судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що представлені Позивачем докази (рахунок-фактура, видаткова накладна) містять посилання на договір №64 від 20.12.2019р., який не було надано Позивачем;

- судом безпідставно визначено факт настання обов`язку по оплаті.

Дослідивши вказані доводи, колегія суддів враховує, що дійсно, в рахунку №255 від 20.12.2019 та видатковій накладній № 259 від 23.12.2019 міститься посилання на «договір №64 від 20.12.2019», при цьому, вказаного документа матеріали справи не містять.

На противагу вказаному, позиція позивача полягає в тому, що між сторонами укладено договір у спрощений спосіб шляхом виставлення рахунку на оплату з подальшою поставкою товару та частковою оплатою відповідачем відповідного рахунку.

Відтак, судова колегія констатує, що докази, надані позивачем щодо укладення договору в спрощений спосіб, є більш вірогідними аніж доводи відповідача щодо відсутності договору, посилання на який зазначено у рахунку та видатковій накладній.

Разом з цим, відповідачем не наведено своїх вмотивованих заперечень щодо доказів, наданих позивачем, як і не висловлено заперечень щодо факту поставки товару позивачем.

Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 17.12.2018 року у справі № 912/1883/17) за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, відтак останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/17838/17).

Таким чином, стосовно визначення факту настання обов`язку по оплаті, виходячи з вимог законодавства, судова колегія зазначає, що виставлений ТОВ «УКРПРОМХІМТЕХ» рахунок на оплату від 20.12.2019 року № 255, який шляхом сплати погодив скаржник, слід вважати вимогою, внаслідок отримання якої у відповідача виник обов`язок зі здійснення оплати товару.

Отже, доводи відповідача не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 71 487,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 33 144,13 грн. та 3 % річних у сумі 6 439,67 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу є правомірною.

Позивач нараховує 3 % річних за період з 30.12.2020 по 30.12.2023 в розмірі 6 439,67 грн та інфляційна складова боргу в сумі 33 144,13 грн за той же період.

З огляду на те, що як було зазначено вище, Рахунок на оплату від 20.12.2019 року № 255, який шляхом сплати погодив скаржник, слід вважати вимогою, внаслідок отримання якої у відповідача виник обов`язок зі здійснення оплати товару, а в силу статті 530 ЦК України, такий обов`язок боржником повинен бути виконаним у семиденний строк від дня пред`явлення (20.12.2019), тобто у строк до 27.12.2019 включно, натомість позивачем здійснено розрахунки та заявлено до стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу за період з 30.12.2020 по 30.12.2023, відтак судом здійснюється розгляд вказаних вимог в межах, заявлених позивачем.

З огляду на арифметичну правильність розрахунків позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу за період з 30.12.2020 по 30.12.2023 є обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в сумі 33 144,13 грн. та 3 % річних у сумі 6 439,67 грн.

3.1.2. щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025

Як було зазначено вище, рішенням Господарського міста Києва від 18.08.2025 позовні вимоги ТОВ «Укрпромхімтех» до ТОВ «Регіон» про стягнення заборгованості у сумі 111 070,80 грн. задоволено, з чим погодилась судова колегія.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 16 000,00 грн. позивач надав копії:

- свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № ПТ № 3827 від 08.04.2021, виданого адвокату Слуцькому О. В.;

- договору про надання правничої допомоги № 01/03-25-1 від 01.03.2025, укладеного ТОВ «Укрпромхімтех» з адвокатом Слуцьким О. В.;

- додатку № 1 до вказаного договору, у якому сторони погодили, що за надання правової допомоги (адвокатських послуг) в суді першої інстанції замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар) у розмірі 16 000,00 грн.;

- акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги № 10/03-25-1 від 01.03.2025 року на суму 16 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи.

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховним Судом у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19.

Також суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Крім того Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Колегія суддів апеляційного господарського суду, виходячи з принципу співмірності та розумності у визначенні вартості адвокатських послуг, зважаючи на: категорію справи, яка не є складною; її малозначність; ціну позову; невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки позову; розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача, вважає, що витрати позивача на правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн - не відповідають критерію розумності та пропорційності з урахуванням складності справи та предмету позову.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виходячи з принципу співмірності та розумності у визначенні вартості при стягненні суми винагороди за адвокатські послуги, обґрунтованою є сума витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн, яка була покладена відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

З наведених підстав суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного додаткового рішення суду.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, судова колегія також погоджується з розподілом витрат позивача на правничу допомогу, за результатами якого було прийнято оскаржуване додаткове рішення.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ

5.1. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи

Аргументи відповідача, що стосуються оскаржуваного рішення суду, колегією суддів було досліджено в мотивувальній частині даної постанови (п. 3.1.1.) та встановлено їх необґрунтованість.

Зокрема, колегія суддів встановила, що докази, надані позивачем щодо укладення договору в спрощений спосіб, є більш вірогідними аніж доводи відповідача щодо відсутності договору, посилання на який зазначено у рахунку та видатковій накладній.

Більше того, відповідачем не наведено своїх вмотивованих заперечень щодо доказів, наданих позивачем, як і не висловлено заперечень щодо факту поставки товару позивачем.

При цьому, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення у справі зводяться до того, що при винесенні додаткового рішення судом першої інстанції було неповно досліджено надані докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, а розмір гонорару є неспівмірним зі складністю та ціною позову.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки оскаржуване додаткове рішення прийнято на підставі повної оцінки доказів, наданих позивачем на підтвердження понесення відповідних витрат на правничу допомогу.

Крім того, досліджуючи обґрунтованість та пропорційність розміру заявлених до стягнення позивачем витрат на професійну правничу допомогу через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, суд встановив неспівмірність витрат, обмеживши їх розмір до 7000,00 грн із 16 000,00 грн, заявлених позивачем. Жодних інших доказів неспівмірності присудженої додатковим рішення суми суду апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційні скарги не містять обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваних рішення та додаткового рішення, а доводи, наведені скаржником, не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування відповідних рішень у даній справі.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду та додаткове рішення прийняті у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав їх скасовувати або змінювати не вбачається.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/5693/25 підлягають залишенню без змін.

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/5693/25 задоволенню не підлягають.

7. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду, згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/5693/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 у справі № 910/5693/25 залишити без змін.

3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/5693/25 залишити без змін.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Г.П. Коробенко

О.М. Сибіга