СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Харків Справа № 905/169/25 (203/2241/24)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Слободін М.М., суддя Тихий П.В.,

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

за участю представників:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Дніпро, Дніпропетровська область, (вх.№2501Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у справі №905/169/25 (203/2241/24) (суддя Величко Н.В., ухвалене в м. Харків, дата складення повного тексту - 04.11.2025)

за позовом: ОСОБА_1 , м. Дніпро, Дніпропетровська область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", м.Краматорськ, Донецька область,

про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

02.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", в якому просив стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 56065,15грн., суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням стоків виплати в розмірі 30993,46грн.; 3% річних в розмірі 7259,76грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 300000,00грн. та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10.06.2019 року працював у ТОВ "Краснолиманське" та 27.01.2020 року був звільнений, але до моменту звернення до суду відповідачем не повністю була виплачена йому заробітна плата в розмірі 56065,15 грн, з урахуванням утримання обов`язкових платежів 19,5% (податок на прибуток 18% та 1,5 військовий збір).

Позивач вказував на те, що ТОВ "Краснолиманське" не приймає заяви про надання довідок про середньоденний заробіток за два останніх фактично відпрацьованих місяці, довідок про наявну заборгованість по заробітній платі, а також довідки щодо наявності відпустки, відмовляються від отримання листів. Протягом 4-х (чотирьох) років відповідач лише наполягав на тому, щоб позивач не звертався до суду, обіцяючи виплатити йому всю заборгованість.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що визнає позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка з листопада 2019 року по січень 2020 року становить 46985,15грн. після утримання всіх обов`язкових податків та зборів (листопад 2019 року - 9419,86грн.; грудень 2019 року - 11517,99грн.; січень 2020 року - 26047,30грн.), що підтверджується довідкою від 24.06.2024 №421 долученою до відзиву на позовну заяву.

Також відповідач зазначав, що не визнає в повному обсязі позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати в розмірі 30993,46грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 300000,00грн., оскільки в день звільнення 27.01.2020 позивач не працював, а знаходився в черговій відпустці, та повинен був направити вимогу про проведення з ним повного розрахунку, однак цього не зробив. Отже, заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає нормам чинного законодавства.

У зв`язку із вказаними обставинами, відповідачем було проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати" від 08.02.1995 №100, згідно якого середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяця складає 990,84грн., що підтверджується довідкою №422 від 24.06.2024 про середньоденний заробіток позивача на дату звільнення, яка долучена до відзиву на позовну заяву.

Зважаючи на матеріальне становище та платоспроможність відповідача, останній просив суд зменшити розмір сум за затримку розрахунку при звільненні. Вказував, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства про виплату відповідної компенсації, позивачу було відомо про порушення його прав з 2020 року, проте останній не звертався до суду більше трьох років. Стосовно вимоги про стягнення 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідач зазначав, що вказані вимоги є незаконними, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменування місцевих загальних судів" № 4273-IX, який набув чинності 25.04.2025, у тому числі, змінено назву Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на Центральний районний суд міста Дніпра.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 30.06.2025 задоволено клопотання представника позивача про передачу справи до господарського суду для розгляду у межах справи про банкрутство відповідача в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних; цивільну справу №203/2241/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних постановлено передати для розгляду за підсудністю до господарського суду Донецької області, в провадженні якого перебуває господарська справа №905/169/25 про банкрутство відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське".

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.03.2025 у справі №905/169/25 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном строком 170 календарних днів; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Карауш Юлію Вікторівну; вирішені інші процедурні питання.

На офіційній сторінці Верховного Cуду веб-порталу Судова влада України опубліковано 26.03.2025 оголошення № 75623 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське".

02.09.2025 від Центрального районного суду міста Дніпра надійшла цивільна справа № 203/2241/24 (провадження № 2/0203/110/2025) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних, для розгляду в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (вх.№ 5605/25).

За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2025 матеріалам присвоєно єдиний унікальний номер справи №905/169/25 (203/2241/24) та на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства за протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду передано на розгляд судді Величко Н.В.

Ухвалою господарського суду від 06.10.2025 прийнято до свого провадження цивільну справу №203/2241/24 для розгляду в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" вирішено справу №905/169/25 (203/2241/24) розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 04.11.2025; визнано явку представників сторін не обов`язковою; встановлено учасникам справи строк для вчинення дій процесуального характеру та вирішені інші процедурні питання.

Рішенням господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у справі №905/169/25 (203/2241/24) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з листопада 2019 року по січень 2020 року в розмірі 46985,15грн. (сума вказана за вирахуванням податків та обов`язкових платежів); в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" на користь держави судовий збір в розмірі 469,85грн.

Відповідні висновки місцевого господарського суду мотивовані тим, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 , всупереч приписам ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, у зв`язку із чим суд визнав частково обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з листопада 2019 по січень 2020 року в розмірі 46985,15грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів в сумі 30993,46грн., господарський суд першої інстанції керуючись статтями 1-4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", пунктами 1-4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 зазначив про те, що позивачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення відповідачем вимог чинного законодавства про сплату/несвоєчасну сплату на його користь сум заробітної плати та інших сум за весь час перебування у трудових відносинах з ТОВ "Краснолиманське", в тому числі але не виключно виписку банку про рух коштів по рахунку позивача.

В матеріалах справи міститься надана відповідачем довідка № 421 від 24.06.2024 про суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати за період з листопада 2019 року по січень 2020 року на суму 46985,15грн. з розбивкою по місяцям, в якій розмір заборгованості є відмінним від сум, наведених позивачем. Отже, за відсутності в матеріалах справи первинних документів про перераховані позивачу виплати, суд позбавлений можливості здійснити розрахунок компенсації самостійно.

Судом також було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 7259,76грн. нарахованих в порядку статті 625 Цивільного кодексу України, з тих підстав, що стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості як особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбачене цивільним законодавством, не застосовуються до трудових правовідносин (в тому числі стягнення заборгованості з заробітної плати).

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 300000,00грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначив про те, що аналіз положень статті 117 Кодексу законів про працю України свідчить про те, що передбачений частиною першою вказаної статті України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, в редакції, що діяла на дату виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на те, що ані в позовній заяві, ані окремим документом позивач не просив суд поновити строки, визначені статтею 233 КЗпП України, поважних причин пропуску цих строків не довів, в даній справі минуло більше одного року з дня отримання позивачем трудової книжки із записом про звільнення, у зв`язку із чим, підстави для задоволення позовних вимог у відповідній частині відсутні.

ОСОБА_1 з рішенням господарського суду Донецької області не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд частково скасувати рішення господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у справі №905/169/25 (203/2241/24) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних в частині відмови стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та в частині стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків; прийняти нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати в розмірі 39651,10грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 300000,00грн. та судовий збір.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим позивачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2025 витребувано у господарського суду Донецької області матеріали справи №905/169/25 (203/2241/24); відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.

02.12.2025 матеріали справи №905/169/25 (203/2241/24) надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у справі №905/169/25 (203/2241/24); встановлено відповідачу у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на 28.01.2026 о 10:45 годині.

31.12.2025 відповідачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№15060), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у справі №905/169/25 (203/2241/24) залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, а учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відповідно до наказу № 139к від 10.06.2019 був прийнятий на роботу в ТОВ "Краснолиманське" майстром гірничим підземним з повним підземним робочим днем у шахті тимчасово, а з 10.07.2019 по 27.01.2020 майстром гірничим підземним з повним підземним робочим днем у шахті постійно (наказ №161к від 10.07.2019).

Позивача було звільнено наказом ТОВ "Краснолиманське" №26/к від 27.01.2020 за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з 27.01.2020, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.11-15).

Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач стверджував, що з часу припинення трудових відносин, всупереч статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач-роботодавець своєчасно не здійснив з позивачем остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітної плати в розмірі 56065,25 грн. з урахуванням обов`язкових платежів 19,5 % (податок на прибуток 18 % та військовий збір 1,5%); компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати в розмірі 30993,46грн., 3 % річних в сумі 7259,76 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 300000,00грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення 02.05.2024 ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 394318,37грн. (т.1 а.с.1-26).

Рішенням господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у даній справі позовні вимоги задоволено частково, з підстав викладених вище (т.1 а.с.192-201).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що статтею 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законодавством про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення (частини 1, 2 статті 7 Кодексу).

Відповідно до положень частини 14 статті 39, статей 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства пріоритетним є прийняття судового рішення про визнання кредиторських вимог конкурсного кредитора по відношенню до позовного провадження у справі про стягнення заборгованості. Законодавець імперативно визначив, що з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство пред`явлення конкурсними і забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах цього провадження.

Колегією суддів не встановлено обставин звернення позивача до господарського суду з заявою з грошовими вимогами до боржника з таким самим предметом, як і межах даного спору в порядку статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства в межах справи №905/169/25.

Разом з тим, при розгляді трудових спорів, в тому числі щодо стягнення заробітної плати, судом враховуються положення частини 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до якої дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Згідно з вимогами частини 7 статті 43 Конституції України право на своєчасне отримання винагороди за працею захищається законом.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Частиною третьою статті 15 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині 5 статті 97 Кодексу законів про працю України.

За приписами частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільнені робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення.

За твердженням позивача, з часу припинення трудових відносин, всупереч статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач - роботодавець своєчасно не здійснив з позивачем остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітної плати в розмірі 56065,25грн. з урахуванням обов`язкових платежів 19,5 % (податок на прибуток 18 % та військовий збір 1,5%); компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати в розмірі 30993,46грн., 3 % річних в сумі 7259,76грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 300000,00грн.

При зверненні до суду з відповідним позовом, позивач зазначав, що відповідачем на його вимогу не було надано відомості про заборгованість по заробітній платі та сумах, що належать позивачу при звільненні. У зв`язку із вказаними обставинами, при розрахунку не виплачених сум позивачем було використано дані Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-7), довідка сформована 25.01.2024 (т.1 а.с.16-19).

Згідно вказаної довідки, відповідачем було нараховано позивачу заробітну плату за листопад 2019 року в розмірі 21304,17грн., за грудень 2019 року в розмірі 15985,08грн., за січень 2020 року в розмірі 32356,89грн.

За розрахунком позивача, заборгованість відповідача по заробітній платі становить (після утримання обов`язкових податків і зборів) 56065,15грн., в тому числі за листопад 2019 року - 17149,86 грн., за грудень 2019 року - 12867,99 грн., за січень 2020 року - 26047,30 грн.

Колегія суддів враховує, що копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір, що також узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 242/5780/16-ц, від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18.

Будь-яких інших доказів на підтвердження виникнення у відповідача заборгованості по заробітній платі за період роботи позивача у ТОВ Краснолиманське, в тому числі виписки банку про рух коштів по рахунку позивача останнім надано не було.

Згідно доданої відповідачем до відзиву на позовну заяву довідки ТОВ Краснолиманське №421 від 24.06.2024 заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), таб. № 25954, виникла за період з листопада 2019 року по січень 2020 року і становить 46985,15 грн., в тому числі: за листопад 2019 року - 9419,86 грн., за грудень 2019 року - 11517,99 грн., за січень 2020 року - 26047,30 грн. Сума заборгованості зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів (т.1 а.с.66).

Судова колегія зазначає, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами суми заборгованості з не виплаченої заробітної плати саме в заявленому розмірі - 56065,15грн. Натомість, відповідачем було подано до суду інформацію по актуальній заборгованості з виплати заробітної плати на суму 46985,15грн., яка позивачем не заперечується та не спростовується.

Відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Зазначені вище обставини визнаються учасниками справи, а отже в силу приписів частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

З огляду на те, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 , всупереч приписам статей 47, 116 Кодексу законів про працю України, не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, господарський суд першої інстанції визнав частково обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з листопада 2019 по січень 2020 року в розмірі 46985,15грн.

Судова колегія зазначає, що рішення господарського суду у відповідній частині не оскаржено учасниками справи, а отже, не є предметом розгляду в даному апеляційному провадженні.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів в сумі 30993,46грн. та 3% річних в розмірі 7259,76грн., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати").

Статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати").

Тобто, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Кабінетом Міністрів України 21.02.2001 було прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок № 159), дія якого поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, в тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (пункт 1 Порядку).

Приписами пункту 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Пунктом 3 Порядку №159 встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

З наведеного випливає, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення (стаття 6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати").

Крім того, пунктом 4 Порядку №159 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

З наданого позивачем розрахунку компенсації вбачається, що розрахунок здійснений з грудня 2019 року по травень 2024 року на заборгованість за відпрацьовані місяці після утримання податків і обов`язкових платежів в сумі 30993,46грн.

Дослідивши вказаний розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про його необґрунтованість та недоведеність належними доказами, з огляду на те, що позивачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення відповідачем вимог чинного законодавства про сплату/несвоєчасну сплату на його користь сум заробітної плати та інших сум за весь час перебування у трудових відносинах з ТОВ Краснолиманське, в тому числі виписки банку про рух коштів по рахунку позивача.

В свою чергу, в матеріалах справи міститься надана відповідачем довідка № 421 від 24.06.2024 про суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати за період з листопада 2019 року по січень 2020 року на суму 46985,15грн. з розбивкою по місяцям, в якій розмір заборгованості є відмінним від сум, наведених позивачем.

Отже, за відсутності в матеріалах справи первинних документів про перераховані позивачу виплати, суд позбавлений можливості здійснити розрахунок компенсації самостійно.

Окрім викладеного, судова колегія зазначає, що Закон України Про індексацію грошових доходів населення (з подальшими змінами) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно статті 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (стаття 3 Закону України Про індексацію грошових доходів населення).

Статтею 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення унормовано, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України Про індексацію грошових доходів населення).

Перегляд розмірів державних соціальних гарантій та гарантій оплати праці відповідно до умов, визначених цим Законом, здійснюється уповноваженими на це органами протягом місяця, у якому виникли підстави для перегляду (стаття 8 Закону України Про індексацію грошових доходів населення).

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначається "Порядком проведення індексації грошових доходів населення", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 № 2710-IX зупинено на 2023 рік дію Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (пункт 3 Прикінцевих положень цього Закону).

З огляду на те, що в 2023 році не проводилось нарахування сум індексації, які визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (зі змінами), колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставне включення позивачем до розрахунку індексації за 2023 рік, та як наслідок про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів в сумі 30993,46грн.

Щодо позовних вимог в частині в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 7259,76грн., нарахованих позивачем в порядку статті 625 Цивільного кодексу України, судова колегія зазначає, що згідно вказаної норми якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, положення ст. 625 ЦК України застосовуються до договірних відносин, які виникли між боржником і кредитором.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (частина 1 статті 9 Цивільного кодексу України).

Отже, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості як особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбачене цивільним законодавством, не застосовуються до трудових правовідносин (стягнення заборгованості із заробітної плати). Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, в тому числі можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №711/4010/13 та від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15).

З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 300000,00грн., судова колегія зазначає, що відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, в редакції, що діяла на дату виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 викладене в Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012).

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 вирішено в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 559/321/16-ц встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін.

Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем - ОСОБА_1 виникла за період з листопада 2019 року по січень 2020 року, в день звільнення (27.01.2020) позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення та отримав трудову книжку.

З наведеного випливає, що позивач міг довідатися про своє порушене право та про те, що власник або уповноважений ним орган не провів з ним фактичного розрахунку при звільненні, не пізніше наступного дня після звільнення.

Проте, з відповідним позовом про стягнення з відповідача, в тому числі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду міста Дніпра лише 02.05.2024 (згідно штампу відділу документального забезпечення та контролю про одержання позову), тобто з порушенням тримісячного строку, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що відповідач-роботодавець з ним не розрахувався.

Згідно статті 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Ані у позовній заяві, ані окремим документом позивач не просив поновити строки, визначені статтею 233 КЗпП України, поважних причин пропуску цих строків не довів, у даній справі минуло більше одного року з дня отримання позивачем трудової книжки із записом про звільнення, у зв`язку із чим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Донецької області від 14.07.2025 у справі №905/169/25 (175/5088/25) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 04.11.2025 у справі №905/169/25 (203/2241/24) залишити без змін.

Повна постанова складена 08.02.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя М.М. Слободін

Суддя П.В. Тихий