ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/2069/25 (922/2957/25)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Усатого В.О.

при секретарі судового засідання Селіверстов Д.М.

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) арбітражного керуючого Іваненка Є.В. (61050, м. Харків, вул. Юр`ївська, буд. 14/7, каб. 1, РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 ),
до ОСОБА_3 (адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 )
про визнання правочину недійсними та застосування наслідків недійсності правочину в межах справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1
за участю сторін:

керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В.;

представника 3-ої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, адвоката Здоровко С.С.;

представниці відповідачки адвокатки Васіліу С. В. в режимі відеоконференції

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.06.2025 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Іваненка Є.В., призначено попереднє засідання суду на 21.08.2025.

25.06.2025 здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність № 76462.

27.08.2025 до суду від керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В. (позивач) надійшла позовна заява до ОСОБА_3 (відповідач), в якій позивач просить суд:

1. залучити кредитора ОСОБА_2 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору;

2. визнати недійсним правочин - Договір дарування квартири (серія, номер: НРТ 271150) від 15.07.2022, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є. за реєстровим №2-401;

3. застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення квартири за адресою: АДРЕСА_1 . загальною площею 64,5 кв.м., до складу майнових активів (ліквідаційної маси) ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у справі про банкрутство №922/2069/25;

4. стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір є фраудаторним, був укладений на шкоду кредиторам та підлягає визнанню недійсними відповідно до ст. 42 КУзПБ.

Відповідно до ч. 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 передана на розгляд судді Усатому В.О.

Ухвалою суду від 28.08.2025 прийнято позовну заяву керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Євгена Володимировича до ОСОБА_3 до розгляду в межах справи №922/2069/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 . Відкрито провадження у справі №922/2069/25 (922/2957/25). Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Запропоновано позивачу на підставі ст.ст. 161, 169 ГПК України протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали подати додаткові пояснення із зазначенням підстав залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи ТА НА СТОРОНІ КОГО останнього слід залучити, на думку позивача, до участі у даній справі. Запропоновано позивачу на підставі ст.ст. 161, 169 ГПК України протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали подати додаткові пояснення (із документальним підтвердженням), в яких конкретизувати які саме фінансові зобов`язання з погашення заборгованості, внаслідок яких боржник перестав бути платоспроможним та перед якими конкретно кредитором існували у ОСОБА_1 станом на час укладання оспорюваного договору дарування. Встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву разом із доказами надіслання (надання) їх позивачу згідно зі ст. 251 ГПК України. Встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання до суду заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами разом із доказами надіслання (надання) їх позивачу згідно зі ст. 250 ГПК України. Встановлено позивачу строк 5 днів з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив разом із доказами надсилання (надання) її відповідачу згідно зі ст. 251 ГПК України. Встановлено відповідачу строк 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень на відповідь на відзив разом із доказами надсилання (надання) їх позивачу згідно зі ст. 251 ГПК України.

08.09.2025 до суду від арбітражного керуючого Іваненко Є.В. надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№20428) .

22.10.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшла заява (вх.№24532), в якій остання просить суд, крім іншого, продовжити відповідачу процесуальний строк, встановлений судом в ухвалі від 28.08.2025 для подачі відзиву та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження.

23.10.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшла заява про вступ у справу (вх.№24647).

Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року з власної ініціативи здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 922/2069/25 (922/2957/25) за правилами загального позовного провадження. Постановлено розгляд справи здійснювати зі стадії відкриття провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 13.11.2025 о 12:30 год. Залучено до участі у справі в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 ). Зобов`язано позивача направити третій особі копію позовної заяви зі всіма доданими до неї документами, а також додаткові пояснення (вх.№20428 від 08.09.2025) з додатками протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали. Зобов`язано позивача направити копію позовної заяви зі всіма доданими до неї документами, а також додаткові пояснення (вх.№20428 від 08.09.2025) з додатками за місцем фактичного проживання відповідача ОСОБА_3 - АДРЕСА_3 . Запропоновано представнику відповідача на підставі ст.ст. 161, 169 ГПК України протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали подати додаткові пояснення, в яких зазначати актуальність клопотання (вх.№24532 від 22.10.2025) в частині продовження процесуального строку, з урахуванням фактичних обставин справи станом на дату постановлення зазначеної ухвали та здійснення судом переходу з власної ініціативи від спрощеного позовного провадження до розгляду справи №922/2069/25 (922/2957/25) за правилами загального позовного провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 Господарського процесуального кодексу України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію відзиву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог статті 166 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів з дня отримання відзиву. Докази надіслання відповіді на відзив учасникам справи надати суду. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив із урахуванням вимог статті 167 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Докази надіслання заперечень учасникам справи надати суду. Встановлено третій особі строк протягом п`яти днів з дня отримання даної ухвали для подання до суду пояснень щодо позову. Пояснення щодо позову надати з урахуванням вимог ст. 168 ГПК України. Встановлено іншим учасникам справи строк для надання відповіді на пояснення третьої особи протягом 5 днів з дня їх отримання.

30.10.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшло клопотання (вх.№25191), в якому остання просить суд заяву від 22.10.2025 про поновлення строку залишити без розгляду.

03.11.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшов відзив на позовну заяву (вх.№25415), в якому остання просить суд відмовити керуючому реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що внаслідок укладення розписок було цілеспрямовано створено штучну кредиторську заборгованість у обсязі, достатньому для реалізації процедури фіктивного банкрутства, з метою подальшого визнання договору дарування не дійсним. Такі дії, як зазначає представниця відповідачки, ставлять під сумнів добросовісність як кредитора, так і боржника.

03.11.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшло клопотання (вх.№25417), в якому остання просить суд визнати явку боржника ОСОБА_1 обов`язковою та викликати його у судове засідання для надання пояснень.

03.11.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшло клопотання (вх.№25419), в якому остання просить суд витребувати наступні докази:

1) з Київського районного суду м. Харкова справу №953/3307/25;

2) з боржника ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000072 від 07.04.2025;

3) з боржника ОСОБА_1 підтвердження щомісячного (за травень, червень, липень, серпень, вересень) перерахування коштів по 4520 грн. відповідно до договору від 26.05.2025, а саме виписки з рахунку/квитанції про перерахування коштів на рахунок арбітражного керуючого;

04.11.2025 до суду від керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В. надійшли докази направлення копії позовної заяви з додатками та копії додаткових пояснень з додатками відповідачу - ОСОБА_3 ; докази направлення копії позовної заяви з додатками та копії додаткових пояснень з додатками третій особі - ОСОБА_2 (вх.№25566).

07.11.2025 до суду від керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В. надійшла відповідь на відзив (вх.№ 25932) з додатком у вигляді клопотання, в якому останній просить суд визнати явку відповідачки ОСОБА_3 у судове засідання обов`язковою; викликати відповідача у судове засідання для надання усних пояснень.

В підготовчому засіданні 13.11.2025 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. (вх.№25191 від 30.10.2025) та залишено без розгляду заяву про продовження процесуального строку (вх.№24532 від 22.10.2025).

В підготовчому засіданні 13.11.2025 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. (вх.№25417), в якому остання просила суд визнати явку боржника ОСОБА_1 обов`язковою та відмовлено у задоволенні клопотання керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В. про визнання явки відповідача ОСОБА_3 у судове засідання обов`язковою з підстав їх необґрунтованості.

В підготовчому засіданні 13.11.2025 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. (вх.№25419 від 03.11.2025) з огляду на наступне.

Статтею 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;

5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. У разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Суд зазначає, що клопотання представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. (вх.№25419 від 03.11.2025) подано з порушенням вимог ст. 81 ГПК, зокрема, без належних доказів вжиття заходів для отримання даних доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів, у зв`язку з чим суд в підготовчому засіданні 13.11.2025 протокольною ухвалою суду відмовив у задоволенні вищезазначеного клопотання.

В підготовчому засіданні 13.11.2025 протокольною ухвалою суду відкладено підготовче засідання на підставі п.3 ч.2 ст. 183 ГПК України на 09 грудня 2025 року о(б) 17:00 год.

09.12.2025 до суду від керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В. надійшла заява (вх.№28626) про проведення підготовчого засідання, призначеного на 09.12.2025, без участі останнього.

09.12.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшло клопотання (вх.№28686), в якому остання просить суд відкласти розгляд справи.

В підготовче засідання 09.12.2025 учасники справи не з`явились.

Ухвалою суду від 09.12.25 підготовче засідання відкладено на "18" грудня 2025 р. о 10:30 год.

18.12.2025 до суду від керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В. надійшла заява (вх.№29685), в якій останній просить суд 1.прийняти заяву про зміну предмету позову у справі №922/2069/25 (922/2957/25); 2. визнати недійсним правочин - Договір дарування квартири (серія, номер:НРТ 271150) від 15.07.2022, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є. за реєстровим №2-401; 3. витребувати з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом її передачі в натурі; 4. стягнути із відповідача на користь позивача (заявника) судові витрати у справі; 5. подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням зміненого предмету позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

З семантичного аналізу норми вбачається, що позивач має право здійснити лише одну з передбачуваних дій у зв`язку із тим, що наявний сполучник або - змінити предмет позову АБО змінити підстави позову. Іншими словами, одночасна зміна предмета позову та підстав позову не допускається. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Приймаючи до уваги вищевикладене та те, що подана арбітражним керуючим заява відповідає вимогам чинного законодавства, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, подана до закінчення підготовчого в підготовчому засіданні 18.12.2025, протокольною ухвалою суду на підставі ч. 3 ст. 46 ГПК України прийняв до розгляду заяву керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В про зміну предмета позову (вх.№ 29685 від 18.12.2025) та постановив здійснювати подальший розгляд справи з її урахуванням. Продовжено строк підготовчого провадження на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України на 30 днів. Відкладено підготовче засідання на підставі п.3 ч.2 ст. 183 ГПК України на 13 січня 2025 року о(б) 16:00 год. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на заяву керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненка Є.В про зміну предмета позову (вх.№ 29685 від 18.12.2025) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання заяви . Копію відзиву на заяву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву на заяву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на заяву. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив на заяву про зміну предмета позову (вх.№ 29685 від 18.12.2025) протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на заяву . Докази надіслання відповіді на відзив на заяву іншим сторонам надати суду. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив на заяву про зміну предмета позову (вх.№ 29685 від 18.12.2025) протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив на заяву. Докази надіслання заперечень іншим сторонам надати суду. Встановлено третій особі строк протягом п`яти днів з дня отримання заяви про зміну предмета позову (вх.№ 29685 від 18.12.2025) для подання до суду пояснень із доказами надсилання сторонам у справі. Встановлено іншим учасникам справи строк для надання відповіді на пояснення третьої особи на заяви про зміну предмета позову (вх.№ 29685 від 18.12.2025) протягом 5 днів з дня їх отримання.

29.12.2025 до суду від представниці відповідачки адвокатки Васіліу С.В. надійшли додаткові пояснення (вх.№30454).

В підготовчому засіданні 13.01.2026 постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України на 27 січня 2026 року о(б) 15:00 год. .

В судовому засіданні 27.01.2026 керуючий реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражний керуючий Іваненко Є.В. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 27.01.2026 представник 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 27.01.2026 представниця відповідачки просила суд в позові відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

В судовому засіданні 27.01.2026 судом проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд зазначає наступне.

Предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги керуючого реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Іваненко Є.В. про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного між боржником та відповідачем2 та застосування наслідків недійсності правочину шляхом витребування нерухомого майна з володіння відповідача2.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Стаття 42 КУзПБ визначає спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його власні активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна боржника. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.

Відповідно до частини другої та третьої статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування. У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Строк, встановлений у статті 42 КУзПБ (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Суд також враховує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Подібна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 13.10.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 у справі 916/329/21(916/3073/21), розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому рахунку і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника. Вказане сприяє ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення щодо відповідних вимог, а також дотриманню принципу процесуальної економії господарського судочинства сутність якого полягає в тому, що б під час розгляду справи в суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановленні законом засоби з урахуванням строків визначених нормами процесуального права. Таку правову позицію, також, викладено у постановах Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №911/2548/18 (в межах справи №917/50/13-г про банкрутство) та від 26.01.2022 у справі №5011-15/2045-2012(910/1631/20).

Як вбачається з матеріалів справи 922/2069/25 відповідно до Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_5 14 липня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

На момент укладення шлюбу, ОСОБА_1 мав у власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 64,5 кв.м, житлова площа 37,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна :101, що підтверджується деталізованою Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

15 липня 2022 року, тобто наступного дня після укладення шлюбу, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування вищезазначеної квартири, який посвідчено державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є. (серія та номер: НРТ 271150 від 15.07.2022).

Відповідно до п. 1 Договору " Дарувальни" ( ОСОБА_1 ) безоплатно передає, а "Обдаровувана" ( ОСОБА_3 ) приймає у власність квартиру АДРЕСА_5 , яка в цілому трикімнатна, загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 37,2 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи 922/2069/25 17 січня 2023 року шлюб було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_6 .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.06.2025 у справі 922/2069/25 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Іваненка Є.В., призначено попереднє засідання суду на 21.08.2025.

25.06.2025 здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність № 76462.

14.07.2025 до суду у справі 922/2069/25 від ОСОБА_2 надійшла заява (вх.№16411), в якій заявник просить суд долучити до матеріалів справи заяву з грошовими вимогами до боржника з додатками. Разом із тим, самої заяви з грошовими вимогами до боржника заявником 14.07.2025 не надано. 18.07.2025 до суду від ОСОБА_2 надійшла заява (вх.№16758), зі змісту якої вбачається, що через системний збій та помилку в роботі системи Електронний суд 14.07.2025 до низки наданих заявником документів помилково не завантажилася заява з грошовими вимогами до боржника. До вищезазначеної заяви (вх. № 16758 від 18.07.2025) ОСОБА_2 додано заяву з грошовими вимогами до боржника, в якій заявник просить суд визнати його грошові вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 425 086,93 грн, з яких: 4844,80 грн - витрати зі сплати судового збору - 1 черга задоволення вимог кредиторів; 416070,70 грн (що складаються з: 397 320,74 грн - основного боргу, 18 749,96 грн - інфляційних втрат) - 4 черга задоволення вимог кредиторів; 4171,43 грн - штрафні санкції у вигляді 3% річних - 6 черга задоволення вимог кредиторів. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на неповернення боржником у визначений строк грошових коштів, отриманих за розписками. Зі змісту розписки від 17.01.2022 судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 4000 доларів США та зобов`язався повернути зазначені кошти до 17.01.2025 у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день повернення. Відповідно до розписки від 12.03.2022 ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 5500 доларів США та зобов`язався повернути зазначені кошти до 12.03.2025 у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день повернення.

Ухвалою суду від 21.08.2025 задоволено частково заяву ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника. Визнано грошові вимоги ОСОБА_2 до боржника в розмірі 401052,19 грн основного боргу (2 черга задоволення вимог кредиторів) та 4844,80 грн витрат зі сплати судового збору.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на час розгляду справи право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 64,5 кв.м, житлова площа 37,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна :101, належить ОСОБА_3 .

Натомість, станом на час розгляду справи фактично користується вищезазначеним нерухомим майном та проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 64,5 кв.м, житлова площа 37,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна :101, ОСОБА_1 , що було підтверджено в судовому засіданні 27.01.2026 керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражним керуючим Іваненко Є.В. та представницею відповідачки адвокаткою Васіліу С.В.

Крім того,як вбачається з матеріалів справи 922/2069/25 , в заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , останнім зазначена адреса фактичного місця проживання - АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Стаття 42 КУзПБ визначає спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його власні активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна боржника. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно ч. ч. 2,3 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Як встановлено під час розгляду справи, оспорюваний арбітражним керуючим правочин, укладений в межах трьох річного строку до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, тобто підпадає під визначення "укладений у підозрілий період".

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 викладено правові висновки про те, що боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

Таким чином, слід дійти висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками цивільних правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування укладений під час, коли Боржник мав значні невиконані фінансові зобов`язання перед ОСОБА_2 .

Крім того, відповідно до ст.1 КУзПБ заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими. Для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому значенні, як і заінтересовані особи стосовно боржника. Кредитор є заінтересованим стосовно боржника також у разі, якщо він протягом шести місяців до дати відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або процедури превентивної реструктуризації прямо чи опосередковано набув право вимоги до боржника від кредитора, заінтересованого стосовно боржника.

Отже, з матеріалів справи слідує, що спірний договір дарування станом на час його укладання укладений боржником із заінтересованою особою в розумінні статті 1 КУзПБ, а саме ОСОБА_3 .

Частиною другою статті 42 КУзПБ визначено окремі, самостійні підстави для визнання недійсними відповідних правочинів, а саме: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Тобто, саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою є самостійним наслідком його недійсності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.04.2024 у справі №910/5477/23.

Крім того, судом враховано відсутність судових спорів про усунення перешкод у праві користування майном між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Суд відхиляє заперечення відповідачки в частині наявності сумнівів щодо реальності боргових розписок та фіктивного банкрутства, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.06.2025 у справі 922/2069/25 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Іваненка Є.В., призначено попереднє засідання суду на 21.08.2025.

25.06.2025 здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність № 76462.

Ухвалою суду від 21.08.2025 задоволено частково заяву ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника. Визнано грошові вимоги ОСОБА_2 до боржника в розмірі 401052,19 грн основного боргу (2 черга задоволення вимог кредиторів) та 4844,80 грн витрат зі сплати судового збору.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним правочин - Договір дарування квартири (серія, номер: НРТ 271150) від 15.07.2022, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є. за реєстровим №2-401.

Щодо позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом витребування нерухомого майна з володіння відповідача2, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення змісту частини першої статті 216 ЦК України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такими наслідками є відновлення становища сторін, яке існувало до порушення (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином та відшкодування збитків, якщо їх завдано.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнання судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

Вимога про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності в порядку, передбаченому статтею 216 ЦК України, не може розглядатися як санкція (покарання) лише для однієї з сторін правочину за допущене іншою стороною порушення (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 924/637/20, від 12 квітня 2023 року у справі № 16/89).

Реституція спрямована на відновлення status quo ante у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобовязана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобовязані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у звязку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний двостороння реституція повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України) ; 2) додатковий відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у звязку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України) (пункти 6670 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20).

Судом враховано, що станом на час розгляду справи фактично користується вищезазначеним нерухомим майном та проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 64,5 кв.м, житлова площа 37,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, ОСОБА_1 , що було підтверджено в судовому засіданні 27.01.2026 керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражним керуючим Іваненко Є.В. та представницею відповідачки адвокаткою Васіліу С.В.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 922/2069/25 , в заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , останнім зазначена адреса фактичного місця проживання - АДРЕСА_1 .

Крім того, судом враховано відсутність судових спорів про усунення перешкод у праві користування майном між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Враховуючи фактичне проживання та користування ОСОБА_1 нерухомим майном - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 64,5 кв.м, житлова площа 37,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна, а отже в цій частині суд вважає необхідним відмовити.

Згідно з ч. 1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд ухвалив рішення про часткове задоволення позову, витрати по сплаті судового збору за немайнову вимогу - визнання недійсним правочину, у розмірі 2422,40 покладаються на відповідача.

Разом з тим, під час стадії ухвалення рішення судом було встановлено, що при поданні позовної заяви позивачем не було сплачено частину судового збору.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України "Про судовий збір".

Статтею 1 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Дана позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру (визнання недійсним правочин) та вимогу майнового характеру (витребування майна).

Згідно з п.1, 2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року складав 3028,00 грн.

Суд зазначає, що частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Судом враховано, що відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22 особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи в електронній формі з використанням системи "Електронний суд", мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України "Про судовий збір".

Тобто, при поданні даної позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. за позовну вимогу немайнового характеру та 16763,72 грн. за позовну вимогу майнового характеру, а всього - 19186,12 грн.

Суд виходить з положень статті 129 ГПК України та враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову, з урахуванням встановлення недоплати судового збору позивачем за немайнову вимогу, суд покладає витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн на відповідача в дохід Державного бюджету України, в іншій частині залишає за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати недійсним правочин - Договір дарування квартири (серія, номер:НРТ 271150) від 15.07.2022, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є. за реєстровим №2-401.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 (адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) в дохід Державного бюджету України 2422,40 грн. судового збору .

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) .

Відповідач - ОСОБА_3 (адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 ).

Повне рішення складено та підписано 06.02.2026

СуддяВ.О. Усатий