cправа № 903/20/25
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г. М. на постанову Верховного Суду від 23.01.2026
Із висновками колегії суддів не можу виходячи із наступного.
При цьому у пункті 73 постанови Верховний суд зазначив, що Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12.10.2017 у справі № 803/1622/16, надаючи правову оцінку оскаржуваним актам, вказав, що оскаржуване розпорядження Волинської ОДА від 31.05.2011 № 232 стосується надання у постійне користування державним підприємствам лісів для ведення лісового господарства та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою шляхом їх вилучення з користування комунальних підприємств без визначення підстав для цього. При цьому, надання у користування, як було встановлено судами, відбулося саме за рахунок лісів, що перебували у користуванні комунальних підприємств, а у пункті 75 постанови Верховний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не перевірили, чи входить спірна земельна ділянка до масиву земель, статус яких як лісових досліджувався у справі № 803/1622/16.
Скасувавши рішення місцевого господарського суду та відмовивши у позові прокурору суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 було надано лише дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, тоді як прокурором не доведено і судом не встановлено завершення реалізації такого рішення шляхом вчинення послідовних дій з розробки відповідного проекту землеустрою відведення земельних ділянок і прийняття остаточного рішення про затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування лісогосподарському підприємству земельних ділянок, до складу яких, за твердженнями прокурора і третьої особи, входила спірна земельна ділянка площею 9,8063 га, що, в свою чергу, виключає підстави для висновку про набуття лісогосподарським підприємством права постійного користування спірною земельною ділянкою.
Отже, суд апеляційної інстанції не заперечував приналежність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, визнав, що на спірні правовідносини поширюється норма пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, а свої мотиви зводив до того, що не встановлено завершення відведення земельних ділянок і прийняття остаточного рішення про затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування лісогосподарському підприємству.
Факт належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду встановив і суд першої інстанції.
Так, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що в ході обстеження лісових масивів, що здійснено 10.09.2024 та відображено у акті обстеження лісових насаджень, який проведено працівниками філії "Городоцьке ЛГ" ДСГП "Ліси України" з`ясовано, що на спірній земельній ділянці наявні лісові насадження в складі сосни звичайної, берези повислої, вільхи (за формулою Сз+БП(8)+БП(5), 6 Сз4БП, 6Сз4БП), середня висота дерев становить 8-10 м, їх вік - 19-26 років, що відповідає матеріалам базового лісовпорядкування 2013 року та підтверджує приналежність земельної ділянки до земель лісового фонду.
Суд апеляційної інстанції цих висновків місцевого господарського суду щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду не спростував.
Застосовуючи положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07.11.2018 зі справи № 488/6211/14-ц зазначала, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належним доказом того, що держава визнавала ці землі лісовими.
У справі, у якій викладаю окрему думку, було встановлено, що Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2013 року, вони були затверджені в установленому порядку і не скасовані, є належним доказом того, що держава визнавала ці землі лісовими, а рішення Маневицької селищної ради № 5/31 "Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення" було прийнято вже після цього - 15.01.2021.
Враховуючи викладене, виходячи із зовнішніх ознак приналежності земельної ділянки до земель лісового фонду, у Маневицької селищної ради не було правових підстав примати спірну земельну ділянку із державної власності у комунальну, як земельну ділянку сільськогосподарського призначення.
Отже, оскільки із встановлених судами обставин справи вбачається, що держава визнавала спірні землі лісовими, враховуючи, що суд апеляційної інстанції цих висновків місцевого господарського суду не спростував, вважаю, що за наслідками розгляду касаційної скарги слід було постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 скасувати, а рішення Господарського суду Волинської області від 15.08.2025 залишити в силі.
Суддя Г. М. Мачульський