ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 914/2420/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піранья Тех"

на рішення Господарського суду Львівської області від 14.05.2025 та

постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.10.2025

у справі за позовом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піранья Тех"

про стягнення безпідставно нарахованого податку на додану вартість у сумі 1 403 333,33 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області (далі - Солонківська сільська рада, позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піранья Тех" (далі - ТОВ "Піранья Тех", відповідач, скаржник) про стягнення безпідставно нарахованого податку на додану вартість у сумі 1 403 333,33 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, здійснивши закупівлю товару для потреб Збройних Сил України, помилково сплатив на користь відповідача у складі вартості такого товару податок на додану вартість (далі - ПДВ). На думку позивача, оскільки відповідач отримав суму ПДВ за операцією, яка відповідно до законодавства не підлягала оподаткуванню, це свідчить про наявність правових підстав для стягнення з відповідача безпідставно нарахованого ПДВ у загальній сумі 1 403 333,33 грн.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 14.05.2025 (суддя Сухович Ю. О.), залишеним без змін Західним апеляційним господарським судом постановою від 20.10.2025 (колегія суддів: Якімець Г. Г., Бойко С. М., Бонк Т. Б.) у справі № 914/2420/24 позов задовольнив; стягнув з відповідача на користь позивача 1 403 333,33 грн безпідставно нарахованого податку на додану вартість у сумі та 16 840,00 грн судового збору.

2.2. Мотивуючи рішення, суди дійшли висновку, що поставлений Солонківській сільській раді товар підлягав звільненню від оподаткування. Відповідно, сума коштів (ПДВ) у розмірі 1 403 333,33 грн набута ТОВ "Піранья Тех" без достатньої правової підстави та підлягає поверненню позивачу згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). При цьому суди зазначили, що ПДВ не є умовою про ціну в розумінні норм цивільного та господарського законодавства, а тому відповідач отримав кошти у сумі 1 403 333,33 грн поза межами підстав, визначених пунктом 3.1 договорів. У зв`язку з цим визнання зазначеного пункту частково недійсним не є необхідною умовою для стягнення коштів за правилами статті 1212 ЦК України.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ "Піранья Тех" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: рішення Господарського суду Львівської області від 14.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 у справі № 914/2420/24 скасувати; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. ТОВ "Піранья Тех", посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вважає оскаржувані рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи, а також із неправильним застосуванням підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України (далі - ПК України) та статті 1212 ЦК України з огляду на таке.

4.2. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували або неправильно застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, від 22.07.2025 у справі № 925/696/24, від 31.07.2025 у справі № 914/2176/24 та від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24, щодо застосування підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України. Зазначений підпункт чітко встановлює, що звільнення від ПДВ застосовується лише за умови визначення кінцевого отримувача відповідно до сертифіката кінцевого споживача або умов договору. Верховний Суд наголошував на визначальному значенні саме документального підтвердження особи кінцевого отримувача товару як умови для застосування звільнення від оподаткування ПДВ на момент здійснення відповідної операції.

4.2.1. На думку скаржника, суди фактично створили виняток, не передбачений законом чи практикою Верховного Суду, обґрунтовуючи свої висновки тим, що закупівля здійснювалася відповідно до "Програми заходів щодо підготовки місцевого населення до національного спротиву та територіальної оборони на території Солонківської сільської ради на 2023 рік". При цьому суди розцінили цю програму як фактичне визначення у договорі кінцевого отримувача товарів із числа суб`єктів, перелічених у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України. Скаржник підкреслює, що суди відійшли від буквального змісту договорів, фактично надавши правове значення тендерній документації, яка не є частиною договору поставки.

4.3. Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції здійснив застосування положень статей 1212, 1213 ЦК України (в контексті можливості стягнення на підставі статті 1212 ЦК України коштів, отриманих на виконання договору, без визнання такого договору недійсним у частині включення суми ПДВ до вартості поставленого товару) без врахування висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 у контексті того, що договір може та має бути визнаний недійсним у частині включення суми ПДВ до вартості поставленого товару, чим спростовується висновок суду апеляційної інстанції про те, що визнання недійсною умови договору про включення суми ПДВ до вартості товару не є необхідною передумовою для стягнення з відповідача цієї суми як безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

5.Доводи інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу Солонківська сільська рада просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, посилаючись, зокрема, на дотримання судами норм матеріального та процесуального права.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до Програми заходів щодо підготовки місцевого населення до національного спротиву та територіальної оборони на території Солонківської сільської ради на 2023 рік (далі - Програма) сільська рада здійснювала закупівлі товарів для потреб військовослужбовців, зареєстрованих у Солонківській територіальній громаді, про що було зазначено на титульних сторінках тендерних документацій.

6.2. Відповідно до Програми здійснено публічні закупівлі за результатами яких укладено договори з ТОВ "Піранья Тех": від 23.10.2023 № 542, ПДВ 333 333,33 грн; розрахунковий документ № 1062, оплату здійснено 01.11.2023; від 18.12.2023 № 1063, ПДВ 1 000 000 грн; розрахунковий документ № 1405, оплату проведено 22.12.2023; від 21.12.2023 № 21/12/23, ПДВ 70 000 грн; розрахунковий документ № 1448, оплату здійснено 27.12.2023.

6.3. Суди встановили, що зазначені договори поставки є аналогічними за змістом і відрізняються лише ціною, залежно від кількості та вартості товару, зазначеного у специфікаціях.

6.4. Отже, загальна сума ПДВ за вказаними договорами становить 1 403 333,33 грн.

6.5. З огляду на факт поставки товару ТОВ "Піранья Тех" видало та зареєструвало в ЄРПН податкові накладні:

- №3 від 23.10.2023, в якій відобразило суму податкових зобов`язань у розмірі 140 000,00 грн;

- №11 від 20.12.2023, в якій відобразило суму податкових зобов`язань у розмірі 1 000 000,00 грн;

- №13 від 21.12.2023, в якій відобразило суму податкових зобов`язань у розмірі 70 000,00 грн.

6.6. З наявних у справі податкових декларацій ТОВ "Піранья Тех" зменшило свій податковий кредит на суму податкових зобов`язань.

6.7. Згідно з претензією від 09.08.2024 № 02-14-1240 Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області просила ТОВ "Піранья Тех" протягом 30-ти календарних днів з дати отримання претензії повернути ПДВ на загальну суму 1 403 333,33 грн, а саме: за договором від 23.10.2023 №542 - ПДВ 333 333,33 грн, за договором від 18.12.2023 №1063 - ПДВ 1 000 000,00 грн, за договором від 21.12.2023 №21/12/23 - ПДВ- 70 000,00грн.

7. Рух справи в суді касаційної інстанції. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення безпідставно нарахованого ПДВ на підставі статті 1212 ЦК України.

8.2. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог.

8.3. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

8.5. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.6. За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.7. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

8.8. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.10. Стосовно того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.11. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.12. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.13. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.14. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, від 22.07.2025 у справі № 925/696/24, від 31.07.2025 у справі № 914/2176/24 та від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24 та від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, Верховний Суд виходить з такого.

8.15. У справі № 914/2420/24, що переглядається, предметом позову є стягнення безпідставно нарахованого ПДВ, а позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач отримав суму ПДВ за операцією, яка відповідно до законодавства не підлягала оподаткуванню, це свідчить про наявність правових підстав для стягнення з відповідача безпідставно нарахованого ПДВ.

8.15.1. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що поставлений Солонківській сільській раді товар звільнений від оподаткування. Відповідно, сума коштів (ПДВ) у розмірі 1 403 333,33 грн набута ТОВ "Піранья Тех" без достатньої правової підстави та підлягає поверненню позивачу згідно зі статтею 1212 ЦК України. При цьому суди зазначили, що ПДВ не є умовою про ціну в розумінні норм цивільного та господарського законодавства, а тому відповідач отримав кошти у сумі 1 403 333,33 грн поза межами підстав, визначених пунктом 3.1 договорів. У зв`язку з цим визнання зазначеного пункту частково недійсним не є необхідною умовою для стягнення коштів за правилами статті 1212 ЦК України.

8.15.2. Також суди зазначили, що сертифікат кінцевого споживача товарів за договорами від 23.10.2023 № 542, від 18.12.2023 № 1063, від 21.12.2023 № 21/12/23 позивачем не оформлявся, оскільки Солонківська сільська рада не є кінцевим споживачем таких товарів, а відтак не є суб`єктом, який уповноважений на складання такого сертифіката.

8.16. Водночас у справах № 910/8235/24, № 925/696/24 та № 914/1555/24, на які посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги про визнання недійсним пункту договору в частині та стягнення безпідставно включеного ПДВ, а позовні вимоги узагальнено обґрунтовані тим, що всупереч вимогам ПК України, пункт договору про закупівлю товару містить умову щодо ПДВ, що є підставою для визнання недійсним цього пункту та, як наслідок, підставою для повернення безпідставно сплаченого позивачем ПДВ.

8.17. У справі № 910/8235/24 Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який відмовив у позові унаслідок відсутності в матеріалах справи документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, як це визначено підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України. Також суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про не доведення прокурором правових підстав для звільнення операцій щодо постачання товарів за оспорюваним договором від оподаткування ПДВ, та, як наслідок, про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору в частині включення суми ПДВ до вартості (ціни) закуповуваних за цим договором товарів та повернення сплаченого позивачем постачальнику ПДВ.

8.18. У справі № 925/696/24 Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який відмовив у позові та зазначив, що з огляду на достовірно встановлені судом апеляційної інстанції та не спростовані скаржником і позивачами обставини відсутності оформленого сертифіката кінцевого споживача та невизначеності безпосередньо в умовах договору поставки, у тому числі за змістом його преамбули, належного суб`єкта кінцевого отримувача товарів (Збройні Сили України, військова частина) у розумінні підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України (в редакції, чинній з 24.08.2023), що, в свою чергу, свідчить про неузгодженість сторонами відповідних умов та/або явну необізнаність постачальника на момент укладення такого договору щодо конкретного суб`єкта кінцевого отримувача товарів, та, як наслідок, про відсутність звільнення операцій щодо постачання закуповуваних за таким договором товарів від оподаткування ПДВ, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про недоведеність передбачених законом підстав для визнання недійсним пункту оспорюваного договору в частині включення до ціни договору суми ПДВ.

8.19. У справі № 914/1555/24 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, зазначив про відсутність документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів (сертифікату кінцевого споживача або зазначення відповідного кінцевого отримувача в самому договорі) свідчить про відсутність підстав для звільнення операцій з постачання таких товарів від оподаткування ПДВ та відповідно про відсутність підстав стверджувати, що включення ПДВ до вартості (ціни) товарів, що є предметом закупівлі згідно з таким договором, та подальша його сплата постачальнику суперечить вимогам підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України. Свої рішення суди попередніх інстанцій обґрунтували виключно наявністю звернення військової частини Національної гвардії України, лист №483/1 від 23.08.2023 щодо надання допомоги в закупівлі засобів розвідки та боротьби з БпЛА, та актом приймання-передачі від 01.12.2023, згідно з яким придбані позивачем засоби було передано до військової частини Національної гвардії України, для потреб цієї військової частини згідно з її листом. Однак наведені судами документи не є тими документами, які визначають (підтверджують) кінцевого отримувача товарів, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України, та з наявністю яких пов`язується можливість звільнення операцій щодо їх постачання від оподаткування ПДВ. Отже, рішення судів попередніх інстанцій не містять посилань на докази, за наявності яких можна було б стверджувати про те, що включення ПДВ до вартості (ціни) закуповуваних згідно з цим договором товарів на момент його укладення суперечить вимогам підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України.

8.20. У контексті означених скаржником доводів щодо неврахування вищезазначених висновків, Верховний Суд виходить з того, що у справах № 910/8235/24, № 925/696/24 та № 914/1555/24 крім позовної вимоги про стягнення безпідставно сплачених грошових коштів у вигляді ПДВ, було заявлено та судами розглянуто позовну вимогу про визнання недійсним пункту договору у частині включення ПДВ до ціни товару, а у справі, що розглядається, вимогу про визнання недійсним пункту договорів про закупівлю від 23.10.2023 № 542, від 18.12.2023 № 1063, від 21.12.2023 № 21/12/23 у частині включення суми ПДВ у ціну товару Солонківська сільська рада не заявила, вимагаючи лише стягнення грошових коштів у вигляді ПДВ, то відсутні підстави вважати, що у цих справах правовідносини подібні.

8.21. Щодо доводів скаржника про не врахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31.07.2025 у справі № 914/2176/24 та від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, колегія суддів касаційного господарського суду зазначає таке.

8.22. У справі № 914/2176/24 вирішувався спір про стягнення з ТОВ "Піранья Тех" на користь Львівської міської ради у порядку статті 1212 ЦК України грошових коштів у вигляді ПДВ, який включений до ціни товару за договором, тоді як, на переконання позивача, він звільнений від оподаткування за таку операцію відповідно до підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України.

8.23. Верховний Суд залишив без змін постанову апеляційного господарського суду про відмову у позові у справі № 914/2176/24 й у пунктах 30-31 погодився з ним щодо необхідності дотримання принципу презумпції правомірності правочину, закріпленої статтею 204 ЦК України, в контексті того, що пункт договору поставки (у частині врахування ПДВ у загальній ціні товару) прокурором і Міськрадою не оспорювався та не визнавався недійсним у судовому порядку. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Аналогічні висновки щодо застосування положень статей 204, 629 ЦК України, від яких колегія суддів не вбачає підстав відступати, викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 та в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17.

8.24. При цьому суд касаційної інстанції врахував висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 (на який посилається скаржник у цій справі), про те, що договір може та має бути визнаний недійсним у частині включення суми ПДВ до вартості поставленого товару, чим спростовується висновок суду першої інстанції про те, що визнання недійсною умови договору про включення суми ПДВ до вартості товару не є необхідною передумовою для стягнення з відповідача цієї суми як безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

8.25. Отже, Верховний Суд у постанові від 31.07.2025 у справі № 914/2176/24 виснував про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як надмірно сплачених у розумінні статті 1212 ЦК України, позаяк не заявлена вимога про визнання недійсним договору у частині включення суми ПДВ у ціну товару, не доведено визнання недійсним пункту договору у вказаній частині, а також суди не встановили нікчемності цього пункту договору.

8.26. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у справі № 914/2176/24, у висновках якої міститься посилання на правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 (на яку посилається і скаржник), є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, оскільки в обох справах вирішувався спір про стягнення грошових коштів як надмірно сплачених у розумінні статті 1212 ЦК України без заявлення вимоги про визнання недійсним договору у частині включення суми ПДВ у ціну товару.

8.27. Колегія суддів касаційного господарського суду виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.28. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.29. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що його основним завданням відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики.

8.30. Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

8.31. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц сформулювала такі висновки щодо застосування норм статті 1212 ЦК України:

"Згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала".

8.32. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

8.33. Згідно з частиною першою статті 202, статтею 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

8.34. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

8.35. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2025 у справі №907/439/22.

8.36. Також Верховний Суд зазначає про те, що за приписами статей 15, 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів та вплив на правопорушника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16.

8.37. Іншими словами це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 зі справи № 310/11024/15-ц.

8.38. Верховний Суд зазначає про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного захисту залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспоренення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близька за змістом правова позиція міститься у низці постанов Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 зі справи № 338/180/17, від 11.09.2018 зі справи № 905/1926/16, від 19.05.2020 зі справи № 916/1608/18, від 11.01.2022 зі справи № 904/1448/20.

8.39. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається.

8.40. Згідно з послідовною і сталою правовою позицією Верховного Суду відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові (повністю або частково). Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.02.2022 зі справи № 905/730/20, у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 зі справи № 910/9215/21.

8.41. Враховуючи подібність правовідносин у справі № 914/2176/24, у висновках якої міститься посилання на правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, зі справою, що переглядається, Верховний Суд враховує висновок про те, що договір може та має бути визнаний недійсним у частині включення суми ПДВ до вартості поставленого товару і місцевий суд помилився у висновку про те, що визнання недійсною умови договору про включення суми ПДВ до вартості товару не є необхідною передумовою для стягнення з відповідача цієї суми як безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

8.42. Отже, Верховний Суд зазначає, що оскільки вимогу про визнання недійсним пункту договорів від 23.10.2023 № 542, від 18.12.2023 № 1063, від 21.12.2023 № 21/12/23 про закупівлю товару у частині включення у ціну товару суми ПДВ позивач не заявляв та матеріали справи не містять доказів щодо визнання недійсним пункту договорів у цій частині, а також позивач не довів і суди не встановили нікчемності зазначеного пункту договорів, то, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, закріплену статтею 204 ЦК України, відсутні підстави для стягнення з ТОВ "Піранья Тех" 1 403 333,33 грн як надмірно сплачених коштів згідно зі статтею 1212 ЦК України.

8.43. З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

8.44. Доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у справі, у зв`язку з чим рішення, ухвалені у цій справі, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позову.

8.45. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу Судом відхиляються з огляду на мотиви та міркування, які викладені у цій постанові.

8.46. Верховний Суд, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

9.2. Частиною першою статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

9.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

10. Судові витрати

10.1. Враховуючи положення частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, з огляду на те, що суд задовольняє касаційну скаргу відповідача, судовий збір, понесений скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій, покладається на позивача (з урахуванням коефіцієнту пониження - 0,8).

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піранья Тех" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 14.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 у справі № 914/2420/24

скасувати.

3. Ухвалити нове рішення. В позові відмовити.

4. Стягнути з Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Піранья Тех" () судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 25 260,00 грн (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят гривень 00 коп.) та за подання касаційної скарги в розмірі 33 680,00 грн (тридцять три тисячі шістсот вісімдесят гривень 00 коп.).

5. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова