ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/469/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури (вулиця Княгині Ольги, 36, Здолбунів, Рівненська область, 35700; код ЄДРПОУ )

в інтересах держави в особі

позивача-1 Міністерства освіти і науки України (проспект Берестейський, 10 м.Київ, 01135; )

позивача-2 Західного офісу Державної аудиторської служби України (вул. Костюшка, 8 м. Львів, 79000; )

до відповідача- 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013,, )

відповідача-2 Національний університет водного господарства та природокористування (33028, Україна, Рівненська обл., місто Рівне, вулиця Соборна, будинок, 11; Код ) в особі Відокремленого структурного підрозділу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування» (34600, Рівненська обл., м.Березне, вул. Чорновола, 23; )

про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 135 258 грн 74 коп

у судове засідання з`явилися:

- від прокуратури: Мельничук Лілія Олександрівна;

- від позивача-1: не з`явився;

- від позивача-2: Довгополюк Валентина Вячеславівна;

- від відповідача-1: Патраков Олексій Ігорович;

- від відповідача-2: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення.

23 травня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області надійшов позов керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 Міністерства освіти і науки України позивача-2 Західного офісу Державної аудиторської служби України до відповідача- 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» відповідача- 2 Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 135 258 грн 74 коп.

У вступній частині позовної заяви (в розділі, що стосується реквізитів сторін) прокуратура вказала в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Національний університет водного господарства та природокористування ().

Ухвалою від 28.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/469/25. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 24.06.2025. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв. Повідомлено Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування про його обов`язок зареєструвати свій електронний кабінет та про можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

При цьому в даній ухвалі про відкриття провадження у справі суд зобов`язав Здолбунівську окружну прокуратуру надати суду протягом п`яти днів з моменту отримання даної ухвали обґрунтування необхідності залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Національного університету водного господарства та природокористування; зазначення на стороні кого з відповідачів у справі належить залучити Національний університет водного господарства та природокористування Запропоновано відповідачам-1, -2: протягом трьох днів з дня отримання обґрунтування прокуратури щодо необхідності залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору надати свою правову позицію щодо необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національного університету водного господарства та природокористування.

03 червня 2025 року від Здолбунівської окружної прокуратури на виконання вимог ухвали від 28.05.2025 надійшло клопотання від 02.06.2025 із обґрунтуванням необхідності залучення до участі у справі третьої особи - НУВГП.

04 червня 2025 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшло клопотання від 03.06.2025 про заміну неналежного відповідача-2 (Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування) належним - Національний університет водного господарства та природокористування в особі Відокремленого структурного підрозділу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування» ().

У даному клопотанні прокуратура просила суд не розглядати заяву щодо залучення до справи НУВГП в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2.

Ухвалою від 04.06.2025 клопотання Здолбунівської окружної прокуратури від 03.06.2025 про залишення без розгляду клопотання із обґрунтуванням необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Національний університет водного господарства та природокористування - прийнято та задоволено. Клопотання Здолбунівської окружної прокуратури від 02.06.2025 із обґрунтуванням необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Національний університет водного господарства та природокористування залишено без розгляду. Клопотання Здолбунівської окружної прокуратури від 03.06.2025 про заміну неналежного відповідача-2 - прийнято та задоволено. Постановлено замінити неналежного відповідача-2 у справі № 918/469/25 - Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування на належного - Національний університет водного господарства та природокористування в особі Відокремленого структурного підрозділу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування». Роз`яснено відповідачу - 2 Національному університету водного господарства та природокористування в особі Відокремленого структурного підрозділу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування» про його право подати клопотання про розгляд справи № 918/469/25 спочатку. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

10 червня 2025 року від позивача-2 Західного офісу Державної аудиторської служби України надійшли письмові пояснення.

12 червня 2025 року від відповідача- 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» надійшли:

- відзив;

- клопотання про зупинення провадження у справі № 918/469/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

17 червня 2025 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив.

17 червня 2025 року від позивача-1 Міністерства освіти і науки України надійшли письмові пояснення.

У судовому засіданні 24.06.2025 протокольною ухвалою оголошено перерву до 22.07.2025. Повідомлено позивача-1, позивача-2 та відповідача- 2, що наступне підготовче засідання по справі № 918/469/25 відбудеться 22.07.2025.

Ухвалою від 22.07.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія" від 12.06.2025 про зупинення провадження у справі - задоволено. Зупинено провадження у справі № 918/469/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у іншій справі № 920/19/24. Зобов`язано учасників справи повідомити суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

24 грудня 2025 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Судом встановлено, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається Великою Палатою Верховного Суду 21.11.2025 прийнято постанову у справі № 920/19/24. Так, касаційну скаргу ТОВ «Енергетичне партнерство», залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у справі № 920/19/24 залишено без змін. 15.12.2025 забезпечено надання загального доступу до повного тесту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025.

Отже, обставини, що викликали зупинення провадження у справі усунені.

Ухвалою від 29.12.2025 клопотання Здолбунівської окружної прокуратури про поновлення провадження у справі задоволено. Поновлено провадження у справі № 918/469/25. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Підготовче засідання у справі № 918/469/25 призначено на 15.01.2026.

Ухвалою від 15.01.2026 закрито підготовче провадження у справі № 918/469/25. Призначено справу № 918/469/25 до судового розгляду по суті на 29.01.2026.

29 січня 2026 року у судове засідання з`явився прокурор, представник позивача-2 та відповідача-1.

Міністерство освіти і науки України та Національний університет водного господарства та природокористування в особі Відокремленого структурного підрозділу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування» явку уповноважених представників у підготовче засідання не забезпечили, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом доставки ухвали від 15.01.2026 до їх електронних кабінетів у підсистемі Електронний суд ЄСІТС 19.01.2026 після 17:00 год.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, серед іншого, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Відповідно до абз 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відтак позивач-1 та відповідач-2 вважаються такими, що отримали ухвалу від 15.01.2026 - 20.01.2026.

Позивач-1 скористався правом, передбаченим ч. 3 ст. 196 ГПК України та в письмових поясненнях від 19.06.2025 виклав заяву про розгляд справи за відсутності представника Міністерства освіти і науки України.

Згідно з ч. 3 ст. 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання з розгляду справи по суті не визнавалася обов`язковою та з огляду на наявність заяви позивача-1 поданої у відповідності до ч. 3 ст. 196 ГПК України, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання без участі представників позивача-1 та відповідача-2.

Присутній у судовому засіданні 29.01.2026 прокурор просив позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях від 09.06.2025.

Представник позивача-2 підтримав правову позицію викладену у письмових поясненнях від 09.06.2025 та вказав, що Західний офіс Державної аудиторської служби України як орган державного фінансового контролю належно виконує свої повноваження та не може бути залучений як позивач до розгляду справи, оскільки підставою звернення до суду не є результати державного фінансового контролю.

Представник відповідача - 1 ТОВ "РОЕК" просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Стислий виклад позиції прокуратури із позовної заяви

В обґрунтування позовних вимог прокуратура вказує, що між Постачальником (відповідачем-1) та Споживачем (відповідачем-2) за результатами відкритих торгів 21.12.2020 було укладено Договір № 1106-ВЦ про постачання електричної енергії на загальну суму 350 00,00 грн. з ПДВ. Згідно Додатку №2 до Договору (комерційної пропозиції №«По Факту-ТЕНДЕР», ціна за електричну енергію (кВт*год) (одиницю товару) становить 1,3138 грн./кВт*год без ПДВ. В подальшому між вказаними юридичними особами було укладено ряд додаткових угод (а саме - 12 штук), що призвело до збільшення ціни закупівлі електричної енергії і є порушенням вимог законодавства України про публічні закупівлі, а отже такі Додаткові угоди підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, а надмірно сплачені кошти в сумі 135 258,74 грн стягненню з відповідача-1 в дохід Державного бюджету України (Міністерство освіти і науки України, ). Прокуратура стверджує, що при укладанні додаткових угод постачальником не обґрунтовано коливання ціни на електричну енергію на ринку, не обґрунтовано чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, не наведено причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь не вигідним.

Прокуратура заявляє, що у цій справі підлягає до застосування позиція ВП ВС викладена у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, згідно з якою ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Стислий виклад позиції позивача-1 із письмових пояснень від 19.06.2025

Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 630 (зі змінами), визначено, що МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує контроль за діяльністю підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, організовує планово-фінансову роботу на підприємствах, установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів. Відповідно до пункту 89 цього Положення МОН здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Міносвіти підтримує позовні вимоги, оскільки перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця, а укладання спірних угод у цьому випадку фактично призвело до нівелювання результатів відкритих торгів.

Стислий виклад позиції відповідача - 1 із відзиву

ТОВ "РОЕК" у відзиві заперечує проти задоволення позову з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що Закон України «Про публічні закупівлі» допускає зміну істотних умов договору про закупівлю виключно у випадках, прямо передбачених статтею 41 цього Закону, зокрема у разі коливання ціни товару на ринку. За пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону сторони мають право змінювати ціну за одиницю товару не більше ніж на 10 % за умови, що такі зміни не призводять до збільшення загальної суми договору.

Відповідач посилається на роз`яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06, відповідно до яких допускається неодноразове внесення змін до договору в частині ціни за одиницю товару у разі коливання ринкових цін, за умови дотримання 10-відсоткового обмеження при кожній зміні та незбільшення загальної суми договору.

Також у відзиві зазначається, що відповідно до ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін підлягають виконанню з урахуванням змінених умов, а тому укладені додаткові угоди щодо ціни товару є правомірними.

Відповідач зазначає, що відповідно до умов договору ціна електричної енергії формується за формулою, визначеною у додатку до договору, та безпосередньо залежить від ринкових цін на електроенергію у розрахунковому періоді, при цьому всі складові ціни, окрім вартості послуги з постачання, не залежать від постачальника і можуть змінюватися з повідомленням споживача.

Зміна ціни товару допускається за наявності документального підтвердження кожного коливання ціни на ринку. У зв`язку зі значним зростанням закупівельної вартості електричної енергії на організованих сегментах ринку у 2021 році сторони укладали додаткові угоди до договору.

Відповідач наголошує, що законодавство про публічні закупівлі не встановлює порядку визначення показників коливання цін та переліку суб`єктів або документів, якими таке коливання має підтверджуватися, а відповідні вимоги можуть визначатися замовником у тендерній документації та сторонами у договорі. Надані звітні дані Оператора ринку, експертні висновки торгово-промислової палати та показники РДН і ВДР є належними і допустимими доказами коливання цін.

Метою передбаченої статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі» можливості зміни ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, за яких виконання договору стає економічно невигідним для постачальника.

ТОВ «РОЕК» заявляє, що договірні відносини повністю відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 904/6861/17. Такої ж думки дотримується Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 420/17618/21.

Укладаючи додаткові угоди сторони договору про постачання електричної енергії № 1106-ВЦ від 21.12.2020 діяли у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням норм, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, Закону України «Про ринок електричної енергії» та іншими нормативно-правовими актами, не виходили за рамки законодавчо встановленого обмеження у 10%, загальна ціна Договору не збільшилась а сторони погоджували зміну загального обсягу товару за Договором (що прямо визначено в ч. 5. ст. 4 Закону України «Про публічні закупівлі»).

За таких обставин, твердження прокурора викладене в позовній заяві про те, що згідно додаткових угод сукупна ціна за одиницю електричної енергії за Договором зросла на 174,48 % є безпідставне та необґрунтоване. Тобто, кожна з додаткових угод містить збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків, що відповідає вимогам законодавства та умовам Договору.

Відповідно частини 3 статті 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Договір № 1106-ВЦ від 21.12.2020 та додаткові угоди опубліковані в день укладення в системі прозоро та є в відкритому доступі. Однак вимога прокурора про перерахування ціни виникла після виконання договору, що заборонено законом.

Окрім цього, ТОВ «РОЕК» зазначає про відсутність правових підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Державної аудиторської служби України в сфері публічних закупівель. Додаткові угоди укладені між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ "РОЕК", до яких Міністерство освіти і науки України немає жодного відношення та більш того не є стороною даного Договору, який був укладений в порядку ст. 627 Цивільного кодексу України. Прокуратурою в порушення вимог Положення до позовної заяви не долучено жодного доказу про те, що Держаудитслужбою вживалися в установленому порядку заходи по усуненню виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: керівника та інших осіб установи, що контролюють усунення виявлених порушень законодавства.

Стислий виклад позиції прокуратури із відповіді на відзив

Прокуратура вказує, що органи в інтересах яких вжито заходи представницького характеру в порядку визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у даній справі визначено правильно.

Прокуратура зазначає, що Міністерство освіти і науки України є органом, уповноваженим державою на формування, реалізацію та контроль державної політики у сфері освіти, а відповідні заклади освіти, зокрема університети та їх відокремлені структурні підрозділи, є установами державної форми власності та фінансуються за рахунок коштів державного бюджету. Відокремлений структурний підрозділ Березнівський лісотехнічний коледж діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює закупівлю електричної енергії в межах асигнувань, визначених МОН України.

Предметом спору є правомірність укладення додаткових угод до договору закупівлі електричної енергії та наслідки їх укладення, що прямо входить до сфери контрольних повноважень Держаудитслужби. У разі безпідставного збільшення ціни та надмірної оплати товару відбувається нецільове або надлишкове використання бюджетних коштів, що є порушенням бюджетної дисципліни, а отже - порушенням охоронюваного законом інтересу держави, захист якого покладено саме на Держаудитслужбу. За правовими позиціями Верховного Суду, позивачем у справі про визнання правочину недійсним може бути не лише сторона договору, а й орган, чиї публічні інтереси порушені таким правочином. У цьому випадку таким органом є Держаудитслужба.

Прокуратура щодо суті позовних вимог продовжує наполягати на тому, що додаткова угода № 2 укладена з порушенням ст. 41 Закону та підлягає визнанню судом недійсною, наступні додаткові угоди 3-13 також підлягають визнанню недійсними, адже їхнє укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%), що визначена Законом. Так, укладення додаткової угоди № 3 призвело до збільшення ціни за 1 кВт/год. на 23,64%, додаткової угоди № 4 на 33,79%, додаткової угоди № 5 на 44,94%, додаткової угоди № 6 на 57,21%, додаткової угоди № 7 на 70,70 %, додаткової угоди № 8 на 85,54 %, додаткової угоди № 9 на 100,23%, додаткової угоди № 10 на 118,03%, додаткової угоди № 11 на 137,59 %, додаткової угоди № 12 на 159,12 %, додаткової угоди № 13 на 174,48 % відносно ціни, визначеної за умовами Договору та додаткової угоди № 1, якою правомірно збільшено ціну у межах 10 %.

Оскільки вищевказані додаткові угоди визнаються недійсними, то розрахунок за поставлену електроенергію повинен здійснюватися за ціною, вказаною у додатковій угоді № 1 від 29.01.2021 (якою правомірно збільшено ціну в межах 3,94 %), а саме 1,3675 грн. без ПДВ.

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що за результатами проведення переговорної процедури закупівлі UA-2020-11-09-010688-c між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» 21.12.2020 укладено договір № 1106-ВЦ про постачання електричної енергії на загальну суму 350 00,00 грн., в тому числі ПДВ 58 333,164 грн.

Так, за цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 5.2 Договору, спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника відповідно до Додатка 2 до Договору.

Згідно Додатку №2 до Договору (комерційної пропозиції №«По Факту-ТЕНДЕР», ціна за електричну енергію (кВт*год) (одиницю товару) становить 1,3138 грн./кВт*год без ПДВ.

Згідно з п. 13.1. Договору, цей Договір набирає чинності 3 01 січня 2021 року з моменту погодження (акцептування) Споживачем зави-приєднання (додаток №1 до договору) і договірних величин споживання електричної енергії (додаток №3 до Договору) та укладається на строк до 31.12.2021 року включно.

Відповідно до п.13.2 Договору, Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.

Відповідно до п.13.3 Договору, істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків Споживача;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Зміна ціни за одиницю товару допускається за умови надання Стороною, яка пропонує зміни, документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку, а саме у торговій зоні «Об`єднані енергетичні системи України» («ОЕС Україна»). Таким документальним підтвердженням можуть бути офіційні дані про ціну обсяги купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу на перед» та внутрішньодобовому ринку та інші показники, які склалися у відповідному розрахунковому періоді в торговій зоні («ОЕС Україна» та оприлюднені офіційному вебсайті ДП «Оператор Ринку» (https:// www.oree.com.ua) У якості документального підтвердження даних визнаються завірені належним чином копії (роздруківки з веб- сайту) Звітів про результати роботи РДН/ВДР та про діяльність ОР за відповідний календарний місяць, які оприлюднюються відповідно до законодавства ДП «Оператор ринку» або інші документи органу, установи чи організації, які мають повноваження здійснювати моніторинг цін на товари, визначати зміни ціни товару на ринку.

Істотні умови Договору можуть змінюватися у випадку зміни регульованих цін (тарифів) та нормативів, які застосовуються у Договорі, а саме тарифу на послуги з передачі електричної енергії, який враховується в структурі остаточної ціни електричної енергії, що постачають за Договором.

У цьому випадку зміну ціни здійснюють у такому порядку:

- підставою для зміни ціни є набрання чинності постановою НКРЕКП про зміну відповідного регульованого тарифу, що застосовується у Договорі;

- нову (змінену) ціну застосовують з дня введення в дію відповідного регульованого тарифу згідно з рішенням НКРЕКП, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (у тому числі відповідним рішенням НКРЕКП).

Як встановлено судом, між сторонами підписано ряд додаткових угод, якими кожного разу збільшено ціну за одиницю товару:

- додатковою угодою № 1 від 29.01.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,3675 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з січня 2021 року

- додатковою угодою № 2 від 29.01.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,502892 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з січня 2021 року;

- додатковою угодою № 3 від 26.02.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,62367 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з лютого 2021;

- додатковою угодою № 4 від 31.05.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,7565 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з травня 2021 року;

- додатковою угодою № 5 від 12.08.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,90262 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.07.2021;

- додатковою угодою № 6 від 17.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,06333 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.08.2021;

- додатковою угодою № 7 від 20.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,24009 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.09.2021;

- додатковою угодою № 8 від 21.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,43451 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 14.09.2021;

- додатковою угодою № 9 від 22.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,62695 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 15.09.2021;

- додатковою угодою № 10 від 01.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,86002 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.10.2021;

- додатковою угодою № 11 від 02.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 3,11638 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 14.10.2021;

- додатковою угодою № 12 від 26.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 3,39834 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 05.11.2021;

- додатковою угодою № 13 від 26.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 3,59951 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 10.11.2021.

Відтак за період дії Договору про постачання електричної енергії з ініціативи постачальника між сторонами укладено 14 додаткових угод, якими змінено ціну за електричну енергію, в тому числі збільшено ціну з 1, 3138 грн грн. без ПДВ до 3,59951 грн. без ПДВ, тобто на 174,5 % а саме:

- додатковою угодою № 1 від 29.01.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,367508 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 3,94%;

- додатковою угодою № 2 від 29.01.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,502892 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 14,44%;

- додатковою угодою № 3 від 26.02.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,62367 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 23,64 %;

- додатковою угодою № 4 від 31.05.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,7565 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 33,79%;

- додатковою угодою № 5 від 12.08.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,90262 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 44,94%;

- додатковою угодою № 6 від 17.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,06333 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 57,21%;

- додатковою угодою № 7 від 20.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,24009 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 85,54 %;

- додатковою угодою № 8 від 21.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,43451 грн./кВт*год без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 14.09.2021;

- додатковою угодою № 9 від 22.09.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,62695 грн./кВт*год без ПДВ тобто на тобто на 100,23%;

- додатковою угодою № 10 від 01.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,86002 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 118,03 %;

- додатковою угодою № 11 від 02.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 3,11638 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 137,59 %;

- додатковою угодою № 12 від 26.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 3,39834 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 159,12%;

- додатковою угодою № 13 від 26.11.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 3,59951 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 174,48 %.

Судом встановлено, що ТОВ «РОЕК» на виконання Договору упродовж дії додаткових угод відповідно до актів приймання-передачі електричної енергії та платіжних доручень за договором № 1106-ВЦ від 21.12.2020, фактично спожито електроенергії в кількості 130 860 кВт/год на загальну суму 350 000 грн.

У позовній заяві прокурор вказує, що укладення додаткових угод № № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12 та № 13 проведено із порушенням вимог ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме - ліміту 10 % збільшення ціни товару, що призвело до переплати комунальним підприємством грошових коштів. У зв`язку із цим прокуратура просить суд визнати недійсними додаткові угоди з огляду на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи сторін, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Проаналізувавши спірні правовідносини, судом встановлено, що на момент проведення торгів, визнання учасника переможцем та укладення з ним Договору 21.12.2020 діяв Закон України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-IX від 19.09.2019 "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", який набув чинності 20.10.2019 та введений в дію 19.04.2020.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Прокуратура, проаналізувавши укладені додаткові угоди до Договору № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 13 (кожну окремо взяту за критерієм збільшення вартості послуги), дійшла висновку, що істотні умови договору в частині формування ціни постачальником були порушені, оскільки вартість електроенергії збільшилася не на 10% загалом, а на 174, 48 % (із 1, 3138 грн/кВт*год без ПДВ та 1,3675 грн./кВт*год без ПДВ за правомірною додатковою угодою № 1 від 29.01.2021 - до 3,59951 грн./кВт*год без ПДВ за додатковою угодою № 13 від 26.11.2021), що є порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та процедури тендерної закупівлі.

На думку прокурора такий висновок кореспондується, серед іншого, із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, відповідно до якого метою регулювання, передбаченого ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

В цілому, прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідач-1, спонукаючи споживача (відповідача-2) електричної енергії до укладення додаткових угод, мав на меті збільшити ціну за одиницю товару на вигідний для себе відсоток, без реального коливання ціни на ринку.

Верховний Суд у своїх висновках, викладених у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 зазначив, що: "Закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначив, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод)".

Господарський суд зауважує, що до спірних правовідносин у межах даного спору у справі № 918/469/25 висновки, викладені у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 не можуть бути застосовані із урахуванням наступного.

Висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 були сформовані стосовно норми права, яка діяла у Законі України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону, що діяв станом на серпень-жовтень 2018 року - п. 2 ч. 4 ст. 36.

Пункт 2 ч. 4 ст. 36 (Основні вимоги до договору про закупівлю) Закону України "Про публічні закупівлі" (який діяв станом на серпень-жовтень 2018 року) мав наступну редакцію: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".

З прийняттям Закону України № 114-IX від 19.09.2019 "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", Закон України "Про публічні закупівлі" викладений у новій редакції, у тому числі і стаття, яка встановлює основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього (ст. 41), за якою: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії."

Таким чином до нової редакції Закону України "Про публічні закупівлі" в цілому та норми щодо вимог до Договору № 1106--ВЦ від 21.12.2020 на постачання електричної енергії та внесення змін до нього, зокрема, не можуть бути застосовані правові висновки Верховного Суду у справі № 927/491/19, які були викладені у постанові стосовно попередньої редакції вказаного Закону, тобто за інших застосовуваних норм права.

Означене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, за яким до спірних правовідносин, що виникли за інших застосовуваних норм права відсутні підстави для врахування попереднього висновку у цій справі.

Із аналогічних мотивів щодо доводів відповідача-1 що містяться у відзиві про необхідність застосування до справи № 918/469/25 висновків викладених у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 904/6861/17 - суд також визнає, що дані висновки не застосовуються до спірних правовідносин у справі № 918/469/25, оскільки висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 904/6861/17 були сформовані стосовно норми права, яка діяла у Законі України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону, що діяв станом на серпень-жовтень 2018 року - п. 2 ч. 4 ст. 36 Законі України "Про публічні закупівлі".

Щодо актуальної практики, котру слід застосовувати до спірних правовідносин у справі № 918/469/25 суд враховує те, що Верховний Суд ухвалою від 29.01.2025 передав справу №920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступу (шляхом уточнення) від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі". За наслідками розгляду справи №920/19/24 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 погодилася із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", та не вбачала наявності підстав для відступу від нього.

Отже, на сьогоднішній день існує сформований висновок щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі". Аналогічна правова позиція вказана у п. 63 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 січня 2026 року у справі № 925/783/24.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач-1 аргументував необхідність укладення додаткових угод про збільшення ціни електроенергії як товару, серед іншого, коливанням цін за електричну енергію на ринку, при тому враховував цінові довідки видані торгово-промисловою палатою.

Судом встановлено, що у спірних правовідносинах для здійснення усіх обрахунків та розрахунків має значення розрахунковий період в 1 календарний місяць (з першого по останнє число місяця), оскільки саме такий період визначений Договором між споживачем та постачальником (п.5.5.Договору).

Відтак при визначенні коливання ціни має значення саме місяць, який є базисним показником для порівняння при визначенні коливання ціни, а не декада чи день чи кілька днів.

Господарський суд, дослідивши дотримання відповідачем-1 порядку, встановленого Законом України "Про публічні закупівлі" та п.п. 5.5. та 13.2, 13.3. Договору, встановив, що відповідач-1 як постачальник не дотримався при укладенні оспорюваних додаткових угод № № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 13 належного порядку з огляду на наступне.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом № 922-VIII (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення договору про закупівлю від 21.12.2020 та оспорюваних додаткових угод до нього).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону № 922-VIII відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані ст. 41 Закону № 922-VIII, частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 652 ЦК України разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною четвертою ст. 41 Закону № 922-VIII визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

У спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені у період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у двох редакціях: 1) Закону № 114-ІХ (договір про закупівлю та додаткові угоди до нього № 1-4) Закону № 1530-ІХ (набрав чинності 26 червня 2021 року) (додаткові угоди № 5-13)..

Тож під час оцінки цих правовідносин слід застосовувати законодавство, чинне на момент їх виникнення.

Щодо застосування п. 2 ч. 5 ст.41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ, чинній на момент укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього № 1, 2 та № 3) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/2321/22 виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Отже, згідно з положеннями п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:

- збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;

- збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;

- така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

- така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.

Щодо застосування п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 1530-ІХ) суд зазначає наступне.

Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) та викладено п. 2 ч. 5 ст. 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".

Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.

Так, на відміну від норм п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIIIу редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.

Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX (див. https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Іншими словами, зміни та доповнення до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

Проте п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII як у редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом № 1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Водночас положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %.

У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі. Аналогічна правова позиція викладена у п. 138 постанови Велика Палата Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25) - до якої зупинялося провадження у справі № 918/469/25.

Філологічне тлумачення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.

Велика Палата Верховного Суду від 21.11.2025 у п.п.-150-159 у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25) виснувала наступне:

"150. Отже, норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.

151. Інший підхід до розуміння положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.

152. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону № 922-VIII.

153. Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

154. До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

155. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.

156. Варто наголосити на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ № 1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ № 1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50 % ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.

157. Тобто положеннями постанови КМУ № 1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50 %, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10 % під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.

158. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

159. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару".

Прокурор у справі № 918/469/25 стверджує, що оскаржувані додаткові угоди № 2-13 до договору укладені з порушенням вимог Закону № 922-VIII, оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару (кВт/годину) перевищила 10 % граничну межу, а ціна договору фактично збільшилась на 174, 48 % порівняно з погодженою ціною під час закупівлі. З огляду на викладене прокурор просить оспорювані додаткові угоди визнати недійсними та повернути на користь позивачу сплачені за цими угодами кошти.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд зауважує, що внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди. Ініціатором внесення змін до договору в частині збільшення ціни за одиницю товару завжди виступає постачальник.

Судом встановлено, що - додатковою угодою № 1 від 29.01.2021, у зв`язку з коливанням ціни на ринку збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,367508 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 3,94%.

В той же час додатковою угодою № 2 від 29.01.2021 (яка укладена в той же день, що й додаткова угода № 1) у зв`язку з коливанням ціни на ринку, збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,502892 грн./кВт*год без ПДВ тобто на 14,44%.

При цьому, додаткова угода № 1 від 29.01.2021 як і додаткова угода № 2 від 29.01.2021 про збільшення ціни розповсюджується на відносини сторін, які виникли з січня 2021 року, тобто починає діяти з моменту укладення Договору, ціна на електричну енергію фактично збільшується з моменту укладання Договору, що нівелює результати відкритих торгів.

Враховуючи вказане, суд зазначає, що додаткова угода № 2 від 29.01.2021 суперечить ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та підлягає визнанню недійсною.

Відтак оскільки додаткова угода № 2 укладена з порушенням ст. 41 Закону та підлягає визнанню судом недійсною, наступні додаткові угоди № 3-13також підлягають визнанню недійсними, адже їхнє укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%), що визначена Законом.

Так, укладення додаткової угоди № 3 призвело до збільшення ціни за 1 кВт/год. на 23,64%, додаткової угоди № 4 на 33,79%, додаткової угоди № 5 на 44,94%, додаткової угоди № 6 на 57,21%, додаткової угоди № 7 на 70,70 %, додаткової угоди № 8 на 85,54 %, додаткової угоди № 9 на 100,23%, додаткової угоди № 10 на 118,03%, додаткової угоди № 11 на 137,59 %, додаткової угоди № 12 на 159,12 %, додаткової угоди № 13 на 174,48 % відносно ціни, визначеної за умовами Договору та додаткової угоди № 1, якою правомірно збільшено ціну у межах 10 %.

Верховним Судом висловлено правову позицію, що обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанова Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21).

Вказана правова позиція також підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

Вказана правова позиція також підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25).

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст.652 ЦК та п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №922/433/22, від 01.10.2024 у справі №918/779/23, від 06.02.2025 у справі №910/5182/24, від 18.02.2025 у справі №925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі" як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10% від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Перевищення встановленого обмеження навіть на 0,1% свідчить про порушення вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» і є підставою для визнання відповідної додаткової угоди недійсною. Закон не передбачає можливості нехтування цим обмеженням або його розширеного тлумачення.

Суд констатує, що правових підстав для збільшення ціни на електроенергію за додатковими угодами № 2-13 не було, оскільки додаткові угоди № 2-13, котрі укладені з метою збільшення ціни за одиницю товару, перевищують встановлений законом ліміт у 10% від початкової вартості товару, що є прямим порушенням частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Стаття 652 ЦК України передбачає, що в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.

Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, Закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%.

При цьому, Верховним Судом висловлено правову позицію, що обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанова Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21).

У пунктах 5.58. - 5.60. постанови Верховний Суд від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21 зазначено, що метою регулювання, передбаченого ст. 41 Закону, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 903/366/22 вказано, що відповідно до ст. 5 Закону, закупівлі здійснюються за принципом відкритості та прозорості на всіх їх стадіях. Поряд з цим, перемога в тендері (закупівля за кошти місцевого бюджету) та укладення договору за однією ціною та її подальше підвищення більш як на 10% у спосіб укладення оскаржуваних додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця, та свідчить про свідоме заниження цінової пропозиції у тендері з метою перемоги.

Підвищення сторонами Договору ціни шляхом неодноразового укладання додаткових угод та «каскадного» підвищення ціни за одиницю товару суперечить меті Закону. Зокрема, такі дії нівелюють інститут публічних закупівель, як засіб забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у цій сфері, запобігання проявам корупції та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки якщо пристати на тлумачення сторонами п. 2 ч. 5 статті 41 Закону, то при укладанні додаткових угод ціну за товар можна збільшувати необмежену кількість разів.

Підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю, вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Такі висновки відповідають подібним правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 23.01.2020 у справі №907/788/18, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09,2019 у справі №915/1868/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/18.

Таким чином, сторони у випадку коливання цін на ринку (як її бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами.

Судом встановлено, що додаткова угода № 2 підвищила ціну на товар на 14,44 % в порівнянні від ціни зафіксованої у Договорі від 21.12.2020. Враховуючи вказане, суд зазначає, що додаткова угода № 2, як і усі подальші додаткові угоди про збільшення ціни за електроенергії що призвели до збільшення ціни на 174, 48 %, а саме, додаткові угоди № 3-13 суперечать ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Зміна ціни згідно з оспорюваними додатковими угодами є безпідставною, суперечить принципам максимальної економії та ефективності, встановлених ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі", з огляду на що суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних додаткових угод на постачання електроенергії недійсними відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

При цьому судом звертається увага на те, що відповідач-1 не міг не розуміти особливості функціонування ринку електричної енергії; враховуючи його діяльність. На момент підписання основного договору відповідач-1 знав (не міг не знати) про ціни, які склалися на ринку на електричну енергію, постачання якої він мав намір здійснювати, та гарантував її поставку замовнику за цінами відповідно до договору.

Щодо листа Мінекономіки від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю", на який посилається відповідач -1 у відзиві, - суд виснує, що цей лист не містить норм права, носить виключно рекомендаційний характер, про що зазначається у самому листі. Крім цього даний лист містить рекомендації щодо застосування пункту 2 частини 4 статті 36 Закону "Про публічні закупівлі", тобто до внесення змін у Закон Законом №114-ІХ).

Оскільки сторонами (першим та другим відповідачами), всупереч інтересам держави, без будь-яких належних на те правових підстав, в порушення норм законодавства та положень укладеного договору, укладено спірні додаткові угоди до договору, якими збільшено ціну за одиницю товару, що в свою чергу не відповідає вимогам тендерної документації, вбачаються підстави для визнання недійсними наведених додаткових угод № 2-13 до договору, на підставі яких неправомірно підвищено ціни на електричну енергію.

Оскільки додаткові угоди визнано недійсними, - сплачені кошти за даними додатковими угодами підлягають - стягненню з відповідача-1 в дохід державного бюджету.

При кваліфікації спірних правовідносин суд застосовує норми ст. 216 ЦК України та норми ст. 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Враховуючи, що оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між відповідачами-1 та -2 щодо ціни електричної енергії, поставленої за Договором, мали регулюватись за ціною вказаною у додатковій угоді № 1 від 29.01.2021 (якою правомірно збільшено ціну в межах 3,94 %), а саме 1,3675 грн. без ПДВ.

Судом встановлено, що відповідачем-2 за Договором упродовж дії оскаржуваних додаткових угод, відповідно до актів приймання-передачі електричної енергії та платіжних доручень за договором № 1106-ВЦ від 21.12.2020, фактично спожито електроенергії в кількості 130 860 кВт/год на загальну суму 350 000 грн, зокрема:

- згідно акту приймання-передачі № А- за січень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 20 273 кВт/год на суму 36 561,71 з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 27 від 11.02.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за лютий 2021 року поставлено електроенергії обсягом 11 447 кВт/год на суму 22 303,38 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 95 від 15.03.2021 та №64 від 15.03.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за березень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 22 641 кВт/год на суму 44 113,81 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 144 від 07.04.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за квітень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 8 608 кВт/год на суму 16 771,86 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 14 від 13.05.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за травень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 7 987 кВт/год на суму 16 835,05 з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 685 від 09.06.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за червень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 3 199 кВт/год на суму 6 742,88 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 64 від 08.07.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за липень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 5 190 кВт/год на суму 10 939,54 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 90 від 10.08.2021;

- згідно акту приймання-передачі № А- за серпень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 5 047 кВт/год на суму 15 654,34 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 120 від 14.09.2021;

- згідно акту приймання-передачі № 489002346/9/1 за вересень 2021 року поставлено електроенергії обсягом 3552 кВт/год на суму 8207,40 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 139 від 07.10.2021;

- згідно акту приймання-передачі № 489002346/10/1 за жовтень 2021 року поставлено електроенергії 17 023 кВт/год на суму 61 464,59 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 166 від 08.11.2021;

- згідно акту приймання-передачі № 489002346/11/1 за листопад 2021 року поставлено електроенергії обсягом 12 209 кВт/год на суму 51 301,07 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 190 від 08.12.2021;

- згідно акту приймання-передачі № 489002346/12/1 за грудень 2021 року поставлено електроенергії 13 684 кВт/год на суму 59 104,37 грн. з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення № 214 від 24.12.2021 (згідно акту №489002346/12/1 за грудень 2021 року загальний обсяг спожитої енергії становить 31 791 кВт/год на загальну суму 137 318,42 грн (оплата здійснена на підставі 3 платіжних доручень), однак при розрахунку до уваги взято лише обсяг у розмірі 13 684 кВт/год, оскільки його оплата здійснена за договором № 1106-ВЦ від 21.12.2020, а інша частина спожитої електричної енергії оплачена згідно іншого договору № 106- ВЦ від 23.12.2021, про що свідчить запис у платіжних дорученнях №1045 від 24.12.2021 та №215 від 24.12.2021.

Здійснюючи розрахунок за поставлену електричну енергію за тарифом, визначеним у додатковій угоді № 1 від 29.01.2021 (якою правомірно збільшено ціну в межах 3,94 %), а саме 1,3675 грн. без ПДВ, - Відокремлений структурний підрозділ «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж» повинен був сплатити за поставлену електричну енергію в обсязі 130 860 кВт*год кошти у розмірі 214 741,26 грн (130 860 *1,3675 + 20% ПДВ).

Отже, внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 135 258,74 грн (350 000 грн 214 741,26 грн.)

Відповідно кошти, які безпідставно та незаконно витрачені у розмірі 135 258,74 грн підлягають поверненню до державного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2024 у справі № 918/323/23.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд на підставі доказів, наданих прокуратурою, встановив перебування сторін у договірних відносинах та встановив порушення відповідачем-1 прав позивача.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, судом встановлено, що оспорювані додаткові угоди № 2-13 до Договору від 21.12.2020 про постачання електричної енергії споживачу укладено з порушенням законодавства, а відтак суд вважає обґрунтованими та правомірними позовні вимоги прокурора про визнання недійсними таких додаткових угод.

Крім того, судом встановлено, що внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання оспорюваних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата відповідачем-2 коштів в розмірі 135 258 грн 74 коп. а відтак вимоги прокурора про стягнення з відповідача-1 зазначених коштів на користь позивача - 1 в дохід державного бюджету також визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в порядку ст. ст.216, 1212 ЦК України.

Щодо представництва прокурором інтересів держави у суді суд зазначає наступне.

Суд виснує про наявність підстав для звернення прокурора із даним позовом до суду в інтересах держави в особі позивача-1 Міністерства освіти і науки України та позивача-2 Західного офісу Державної аудиторської служби України з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частини 3, 5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).

Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Разом з тим, поняття інтереси держави, відповідно до Рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.

При цьому, в основі інтересів держави, згідно даного рішення, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. В п. 3 зазначеного рішення суд в загальному, не пов`язуючи вказане поняття з конкретними нормами, які підлягали тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

Предметом даного судового спору є визнання недійсними додаткових угод, укладених до Договору на постачання електричної енергії споживачу, укладеного між відповідачем - 1 Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія" та відповідачем - 2 Відокремленим структурним підрозділом «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування».

У преамбулі Закону України «Про публічні закупівлі» зазначено, що цей Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальної громади та об`єднаних територіальних громад.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснення Міністерства фінансів України, наданих листом від 06.03.2003 № 021-03/6 та Державного казначейства України від 09.03.2006 №3.4 - 22/498 та від 12.02.2008 №7.1-10/744, якщо спочатку нового бюджетного періоду здійснюються повернення зайво виплачених в минулих бюджетних періодах коштів, то зазначені кошти не можуть бути відображені як відновлення касових видатків, а повинні бути перераховані до державного бюджету.

Відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630 (далі Положення), Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, а також здійснює державний нагляд (контроль) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Згідно із пп. 65, 77, 77-1 77-3 п. 4 Положення, Міністерство освіти і науки України бере участь у визначенні мінімальних нормативів матеріально-технічного, фінансового забезпечення закладів освіти; розробляє пропозиції щодо обсягів матеріально-технічного і фінансового забезпечення закладів освіти; формує пропозиції про обсяг освітніх субвенцій, державного фінансування середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти та стипендійного фонду; розподіляє освітні субвенції та державне фінансування середньої, професійної (професійно- технічної), фахової передвищої, вищої освіти та стипендійний фонд закладів освіти, що перебувають у сфері його управління; розробляє і подає для затвердження Кабінету Міністрів України формули розподілу освітніх субвенцій, порядки та умови розподілу інших трансфертів з державного бюджету на загальну середню освіту місцевим бюджетам, а також, згідно із пп. 3, 5 п. 5 Положення контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Відповідно до витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, Національний університет водного господарства та природокористування заснований на державній формі власності і належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Згідно із п. 1.1. Статуту Національного університету водного господарства та природокористування, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2017 № 32 (далі Статут), Університет засновано на державній формі власності підпорядкованого Міністерству освіти і науки України.

Також, пунктом 1.7. Статуту передбачено, що Університет є юридичною особою публічного права, заснований на державній формі власності, здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості. Університет набув права і обов`язки юридичної особи з дня його державної реєстрації і припиняє з дня внесення запису про припинення до Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Університет реалізовує цивільну правоздатність у повному обсязі для виконання завдань і функцій, передбачених цим Статутом.

Університет веде самостійний баланс, має розрахунковий, поточний, валютний та інші рахунки в установах банків, реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби України, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав та мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді (п.1.8 Статуту).

Пунктом 13.2.1. Статуту передбачено, що основне фінансування Університету здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень.

Відповідно до п. 1.31. Статуту, визначено що у структурі Університету без права юридичної особи діють: Надслучанський інститут; Технічний коледж; Рівненський автотранспортний коледж; Рівненський економіко-технологічний коледж; Костопільський будівельно-технологічний коледж;Березнівський лісотехнічний коледж.

Усі відокремлені структурні підрозділи Університету не є юридичними особами, діють відповідно до окремих Положень, що розробляються та затверджуються відповідно до цього Статуту та чинного законодавства.

Відокремленим структурним підрозділам Університетом в установленому порядку делеговані окремі права, а саме: одержувати бюджетне фінансування, здійснювати госпрозрахункову діяльність, надавати освітні та інші платні послуги відповідно до законодавства, мати розрахунковий рахунок в органах державної казначейської служби України та банках в порядку, визначеному чинним законодавством України, бланк, печатку, штампи, вести власний баланс, здійснювати бухгалтерський статистичний облік та звітність, вести діловодство тощо, у порядку, передбаченому чинним законодавством. (п.1.31 Статуту).

В свою чергу, протоколом вченої ради Національного університету водного господарства та природокористування № 66 від 26.06.2020 затверджено положення про відокремлений структурний підрозділ «Березнівський лісотехнічний коледж» Національного університету водного господарства» (далі Положення).

Відповідно до п.1.6 Положення, Березнівський лісотехнічний коледж Національного університету водного господарства та природокористування є відокремлений структурний підрозділ Національного університету водного господарства та природокористування, здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості.

Коледж не має статусу юридичної особи, має самостійний баланс, печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, бланки, розрахунки в установах банків, реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби та власну символіку і атребутику.(п.1.7 Положення).

Пунктом 13.5 Положення про Березнівський лісотехнічний коледж Національного університету водного господарства та природокористування передбачено, що основне фінансування коледжу здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.

Також, пунктом 14.2 Положення передбачено, що Березнівський лісотехнічний коледж Національного університету водного господарства та природокористування звітує про свою діяльність перед Національним університетом водного господарства та природокористування.

Зважаючи на викладене, у розумінні положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Міністерство освіти і науки України (позивач - 1) є органом, уповноваженим на захист інтересів держави у даних правовідносинах у справі № 918/469/25.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 126/2157/19 вказала, що у випадку, коли повернення майна (коштів) стороні правочину не відновлює права позивача, який не є стороною правочину, суд може застосувати інший, крім реституції, ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Якщо позивачем у справі є розпорядник бюджетних коштів, то його правовий статус, повноваження, відповідальність визначаються положеннями Бюджетного кодексу України та Порядком складання, розгляду, затвердження та основними вимогами до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 (далі Порядок № 228).

Так, абз. 1, 2 п. 5 Порядку № 228 визначено, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

За змістом абз. 2 п. 43 Порядку № 228, розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

Ураховуючи наведене, в даному випадку, відокремлений структурний підрозділ «Березнівський лісотехнічний коледж» Національного університету водного господарства та природокористування діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником товару (електричної енергії) в обсязі та в межах видатків, визначених Міністерством освіти і науки України (розпорядником бюджетних коштів вищого рівня).

Згідно з ч. 4 ст. 48 БК України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до ч. 6 цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, безпідставно отримані ТОВ «РОЕК» кошти в результаті укладення додаткових угод, мають бути стягнуті на користь Міністерства освіти і науки в дохід державного бюджету.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 126/2157/19 вказала, що у випадку, коли повернення майна (коштів) стороні правочину не відновлює права позивача, який не є стороною правочину, суд може застосувати інший, крім реституції, ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 ЦК України, ст. 4 ГПК України, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічні висновки містяться у значній кількості постанов Верховного Суду, зокрема, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 29.09.2021 у справі № 910/5529/19, від 01.12.2021 у справі № 910/10754/20, від 13.01.2022 у справі № 914/1962/19, від 18.05.2022 у справі № 916/1383/21.

Відповідно до роз`яснення Міністерства фінансів України, наданих листом від 06.03.2003 № 021-03/6 та Державного казначейства України від 09.03.2006 №3.4 - 22/498 та від 12.02.2008 №7.1-10/744, якщо спочатку нового бюджетного періоду здійснюються повернення зайво виплачених в минулих бюджетних періодах коштів, то зазначені кошти не можуть бути відображені як відновлення касових видатків, а повинні бути перераховані до бюджету.

Верховний Суд звертає увагу на те, що за змістом ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, від 28.05.2020 у справі № 917/750/19, тощо.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Відтак Міністерство освіти і науки України зобов`язане було здійснити представництво в суді законних інтересів держави як орган, уповноважений державою здійснювати розподіл освітніх субвенцій та здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері освіти, оскільки користувачем вказаних коштів був Університет як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня.

Крім того, суб`єктом владних повноважень, наділеним компетенцією захищати інтереси держави у спірних правовідносинах є Західний офіс Держаудитслужби в Рівненській області, який є співпозивачем у справі з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль та контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів.

Здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.

Відповідно до п.п. 8, 11, 15 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; одержувати від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, інших юридичних осіб та їх посадових осіб, фізичних осіб - підприємців інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань; порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

Згідно п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до підп. 2, 3, абз. 3 п.п. 9 п. 4 Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль у міністерствах, інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах, суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи).

Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки закупівель.

Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Підпунктом 20 п. 6 Положення передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Згідно п. 7 Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Згідно з ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Викладене свідчить, що Держаудитслужба та її територіальні підрозділи наділені достатніми повноваженнями, щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах в тому числі шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Щодо можливості представництва прокурором інтересів держави у сфері закупівель в особі органу державного фінансового контролю наявна практика, сформована Верховним Судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 суд Касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, зазначивши що Держаудитслужба (у справі що переглядалася позивачем виступав Східний офіс Держаудитслужби) є компетентним органом, уповноваженим державою на здійснення функцій контролю за використанням коштів бюджету.

Верховний Суд у постанові від 25.02.2021 по справі № 912/9/20 вказав, що положеннями нормативно-правових актів, які стосуються діяльності центральних органів виконавчої влади, не можуть бути визначені конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутись до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпечення здійснення судового захисту інтересів держави.

Про те, що органи Державної аудиторської служби України є належними позивачами в правовідносинах у сфері публічних закупівель неодноразово засвідчив Верховний Суд, (постанови Суду у справах № 911/1497/18, № 912/2887/18, № 925/1276/19, № 924/1256/17, № 906/296/18, № 912/894/18, № 909/569/18, № 911/1497/18, № 912/895/18, № 909/545/18, № 912/2887/18, № 924/316/18, № 904/5598/18, № 911/1534/19, № 905/121/19).

Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію з приводу того, що положеннями нормативно-правових актів, які стосуються діяльності центральних органів виконавчої влади, не можуть бути визначені конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутись до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпечення здійснення судового захисту інтересів держави (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20).

Враховуючи викладене, Міністерство освіти і науки України та Західний офіс Держаудитслужби в Рівненській області є органами державної влади, уповноваженими на захист державних інтересів у спірних правовідносинах у справі № 918/469/25.

Здолбунівською окружною прокуратурою, у відповідності до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру», скеровано на адресу Міністерства освіти і науки України відповідний лист №54/5-284вих-25 від 04.04.2025 та на адресу Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області № 54/5-283вих-25 від 04.04.2025, якими повідомлено про наявність порушень при підписанні додаткових угод до Договору постачання електричної енергії.

З відповідей вбачається, що заходи реагування не вживались та не плануються.

Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою спрямоване на зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності.

Невиконання встановлених законодавством норм при організації та проведенні тендерних процедур порушує інтереси держави в частині гарантування організації діяльності органів державної влади відповідно до вимог Конституції та законів України, забезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави.

Укладення оспорюваних додаткових угод до договору закупівлі товару всупереч норм ЦК України, ГК України, Закону України «Про публічні закупівлі» є порушенням законності в бюджетній системі, порушує принципи добросовісної конкуренції, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, та принципу запобігання корупційним діям і зловживанням при проведенні публічних закупівель.

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, а отже існують підстави для представництва даних порушених інтересів держави органами прокуратури.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і в разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких позивач не здійснює захисту своїх інтересів. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 наведено висновки про те, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18).

Маючи відповідні правомочності для звернення до суду з цим позовом, уповноважені органи надані їм повноваження не використали, хоча були обізнані про необхідність захисту інтересів держави і мали відповідні повноваження для їх захисту.

Підставою реалізації прокуратурою представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка органів, уповноважених здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто нездійснення ним захисту інтересів держави.

Судом встановлено, що у спірних правовідносинах відбулося неефективне розпорядження бюджетними коштами, здійснене на шкоду інтересам держави, з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами), з огляду на що, суд дійшов висновку прийшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсними спірних додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу відповідно до ст.203, 215 ЦК України та стягнення переплачених коштів з відповідача-1 відповідно до ст.216, 1212 ЦК України в дохід державного бюджету.

З огляду на предмет та підстави заявленого позову, прокурором належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Розподіл судових витрат

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Як вбачається, прокуратурою заявлено 12 позовних вимог немайнового характеру та 1 позовну вимогу майнового характеру на суму 135 258 грн 74 коп.

При цьому позовну заяву подано 31.12.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС. Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч. 2 цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

За подання позовної заяви прокуратурою сплачено судовий збір у необхідному розмірі - 12 098 грн 91 коп. згідно з платіжною інструкцією № 962 від 19.05.2025 та 19 392 грн 29 коп. згідно з платіжною інструкцією № 963 від 19.05.2025.

Разом - 31 491 грн 20 коп. (29 068 грн 80 коп. за 12 позовних вимог немайнового характеру + 2 422 грн 40 коп. за 1 позовну вимогу майнового характеру).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 9 ст. 129 ГПУ України унормовано, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що позов визнано обґрунтованим судом в повному обсязі, судові витрати у справі по сплаті судового збору у розмірі 31 491 грн 20 коп., сплачені Рівненською обласною прокуратурою покладаються на відповідача-1 у справі, - як особи внаслідок неправомірних дій якої було безпідставно укладено ряд додаткових угод №№ 2-13 до Договору від 21.12.2020, які були предметом спору у даній справі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 Міністерства освіти і науки України позивача-2 Західного офісу Державної аудиторської служби України до відповідача- 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» відповідача- 2 Національний університет водного господарства та природокористування в особі Відокремленого структурного підрозділу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу Національного університету водного господарства та природокористування» про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 135 258 грн 74 коп задовольнити.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду № 2 від 29.01.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

3. Визнати недійсною Додаткову угоду № 3 від 26.02.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

4. Визнати недійсною Додаткову угоду № 4 від 31.05.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

5. Визнати недійсною Додаткову угоду № 5 від 12.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

6. Визнати недійсною Додаткову угоду № 6 від 17.09.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

7. Визнати недійсною Додаткову угоду № 7 від 20.09..2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

8. Визнати недійсною Додаткову угоду № 8 від 21.09.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

9. Визнати недійсною Додаткову угоду № 9 від 22.09.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

10. Визнати недійсною Додаткову угоду № 10 від 01.11.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

11. Визнати недійсною Додаткову угоду № 11 від 02.11.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

12. Визнати недійсною Додаткову угоду № 12 від 26.11.2021до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

13. Визнати недійсною Додаткову угоду № 13 від 26.11.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №1106-ВЦ від 21.12.2020, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Березнівський лісотехнічний фаховий коледж Національного університету водного господарства та природокористування» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».

14. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013,, ) в дохід Державного бюджету України (Міністерство освіти і науки України проспект Берестейський, 10 м.Київ, 01135; ) безпідставно отримані кошти в сумі 135 258 (сто тридцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн 74 коп.

15. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013,, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA0015371, МФО 820172, , банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 31 491 (тридцять одна тисяча чотириста дев`яносто одна) грн 20 коп.

16. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складене та підписане суддею "09" лютого 2026 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О.Пашкевич