ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/5102/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (79029, Львівська обл., м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корп. 28; )

до відповідача - Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 124 571,72 грн;

представники сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича (далі - відповідач, Підприємець) заборгованості за кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021 у розмірі 124 571,72 грн, з яких: 88 042,06 грн -заборгованість за тілом кредиту; 36 529,66 грн - заборгованість за відсотками.

В обґрунтування позову посилається на укладення з Акціонерним товариством «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (далі - Банк) договору відступлення права вимоги № 114/2-56 від 13.12.2022, згідно якого Товариство набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Банку, у тому числі і до Підприємця, який не виконав своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання за кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021.

Ухвалою від 29.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/5102/25, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 02.02.2026, запропоновано сторонам подати заяви по суті справи відповідно до ст. 165-167 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

12.01.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 70-74), згідно якого він просить відмовити у задоволенні позову. Свою позицію мотивує неможливістю перевірки розрахунку спірної заборгованості, нарахуванням відсотків після закінчення строку кредитування, неправомірним включенням до заявленої заборгованості штрафних санкцій, відсутністю належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів.

У відзиві представник відповідача водночас заявив клопотання про витребування у позивача доказів, а саме: деталізованого розрахунку заборгованості станом на дату подання позову; первинних банківських документів, що підтверджують надання кредиту/перерахування коштів (меморіальні ордери/платіжні доручення/внутрішні проводки), та документів, що підтверджують використання коштів на погашення заборгованості за договором № 011/1179/525571 від 13.03.2019; повних виписок руху коштів по рахунках, які використовувались для видачі/погашення, із зазначенням призначення платежів та порядку зарахування (тіло/відсотки/комісії); оригіналу кредитного договору № 011/1179/525571/2 з мокрими печатками та підписами позивача (первинного кредитора) та відповідача; документів щодо відступлення права вимоги (договір факторингу/відступлення, реєстр боржників/акт приймання-передачі, докази повідомлення боржника про відступлення).

30.01.2026 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

31.01.2026 представник відповідача подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з клопотанням про поновлення строку на подачу відповідної заяви, в обґрунтування якого покликається на відсутність електричної енергії.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 197 ГПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи суддів в умовах воєнного стану від 02.03.2022 суддям необхідно виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків та по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану.

Так, на переконання суду, в умовах введення в Україні воєнного стану та з урахуванням ситуації, що склалася в енергосистемі України, слід уникати надмірного формалізму та з розумінням ставитись до пропуску процесуальних строків учасниками справи для забезпечення їх права на доступ до правосуддя.

З огляду на викладене, враховуючи обставини, наведені представником відповідача, які визнаються судом поважними, суд вважав за можливе поновити строк на подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та задовольнити вказану заяву, про що судом 02.02.2026 було постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання.

Разом з тим, встановити відеоконференцзв`язок з представником відповідача не виявилося можливим, оскільки він перебував у режимі офлайн.

Відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

За приписами ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Отже, враховуючи подання представником позивача заяви про розгляд справи за його відсутності, а також нез`явлення у судове засідання відповідача (його представника), який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, приймаючи до уваги, що згідно з ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду несе відповідач (його представник) та враховуючи водночас те, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними доказами.

02.02.2026 судом складено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

25.02.2021 між Банком та Підприємцем було укладено кредитний договір № 011/1179/525571/2 (далі - Кредитний договір; зворот а.с. 7-14), відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Підприємцю кредитні кошти у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 103 300,00 грн, а Підприємець зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням, повернути Банку суму кредиту, сплатити проценти, передбачені пунктами 2.1., 2.2. договору та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені договором.

В п. 1.3. Кредитного договору Банк та Підприємець визначили кінцевий термін погашення кредиту - 28.09.2022.

Згідно з п. 1.4. Кредитного договору кредит надається Підприємцю на погашення (рефінансування) заборгованості, що виникла за кредитним договором № 011/1179/525571 від 13.03.2019, укладеним між Банком та Підприємцем.

Додатком № 1 до Кредитного договору від 25.02.2021 Банк та Підприємець узгодили графік погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів (а.с. 15).

25.02.2021 Підприємець подав до Банку письмову заяву на видачу коштів за Кредитним договором, в якій просив надати кредит у сумі фактичної заборгованості за договором, що рефінансується (а.с. 17).

У матеріалах справи наявна банківська виписка по особовому рахунку Підприємця № 04 за період з 26.02.2021 по 14.12.2022 (зворот а.с. 17-18), з якої вбачається, що 26.02.2021 на розрахунковий рахунок Підприємця було зараховано кошти у сумі 98 297,04 грн із наступним призначенням платежу: «…Рефінансування зг. кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021р.».

В інших наявних у матеріалах справи банківських виписках по особовим рахункам Підприємця (а.с. 19-46), де показано, зокрема, операції щодо сплати та обліку нарахованих відсотків, сплати простроченого боргу по кредиту, переносу заборгованості тощо, у призначенні платежів згадується Кредитний договір № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, а також Кредитний договір з аналогічним номером, проте без дати.

Також, у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості по договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021 (а.с. 47), відповідно до якого розмір заборгованості Підприємця по кредиту становить 88 042,06 грн, по відсоткам - 36 529,66 грн. Заборгованість розраховано станом на 14.12.2022.

13.12.2022 між Банком (первісний кредитор) та Товариством (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 114/2-56 (далі - Договір відступлення), відповідно до якого Банк передає (відступає), новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору зазначені в додатку № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною (п. 2.1. Договору відступлення).

Згідно з п. 2.3. Договору відступлення внаслідок передачі портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами

Загальна вартість прав вимоги за Договором відступлення становить 8 239 392,79 грн (п. 3.1. Договору відступлення).

13.12.2022 Товариство перерахувало на користь Банку 8 239 392,79 грн у якості оплати вартості права вимоги за Договором відступлення, що підтверджується платіжним дорученням № 69348 від 13.12.2022 (зворот а.с. 54).

11.09.2025 Банк та Товариство підписали додаткову угоду № 3 до Договору відступлення (зворот а.с. 53), в якій погодили, що у зв`язку із технічними помилками в ПІБ боржників, датах видачі кредитів та номера кредитного договору, що були допущені в реєстрі боржників від 16.12.2022 при відступленні прав вимоги за кредитами, сторони вирішили внести зміни (уточнення) до реєстру боржників від 16.12.2022 (додатку до договору), виклавши в редакції, наведеній у додатку № 1 до додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення.

У матеріалах справи міститься витяг з реєстру боржників в редакції додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення (а.с. 54), згідно якого до Товариства перейшло право вимоги до боржника - ОСОБА_1 за кредитним договором № 011/1179/525571/2 (дату договору не вказано). Витяг, поряд з іншими відомостями, містить також інформацію про дату видачі кредиту - 25.02.2021, суму договору - 103 300,00 грн, суму боргу по кредиту - 88 042,06 грн, суму заборгованості за відсотками - 36 529,66 грн.

19.12.2025 Товариство надіслало Відповідачу досудову вимогу вих. № 22166092 від 12.12.2025 (а.с. 55), в якій повідомило про укладення з Банком Договору відступлення, придбання права вимоги до Підприємця за Договором № 011/1179/525571/2 (без вказівки на дату), та вимагало негайно погасити заборгованість на суму 124 571,72 грн.

Предметом позову є вимога про стягнення з Відповідача заборгованості у загальному розмірі 124 571,72 грн, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі укладеного з Банком Договору відступлення.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У ст. 204 ЦК України зазначено, що договори укладені між сторонами по справі, як цивільно - правові правочини є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1054 ЦК України унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно за ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України унормовано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час дослідження наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що між Банком та Підприємцем було укладено Кредитний договір № 011/1179/525571/2.

Датою укладення та підписання вказаного Кредитного договору є 25.02.2021.

Відповідно до умов цього Кредитного договору Банк зобов`язався надати Підприємцю кредитні кошти у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 103 300,00 грн, а Підприємець зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, повернути Банку суму кредиту, сплатити проценти, передбачені пунктами 2.1., 2.2. договору та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені договором.

Так, суд констатує, що між Банком та Підприємцем виникли зобов`язання саме на підставі Кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, який є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною першою статті 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі № 755/7423/17 зазначив, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). При цьому необхідно враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Суд встановив, що 13.12.2022 між Банком (первісний кредитор) та Товариством (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 114/2-56, відповідно до якого Банк передає (відступає), новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору зазначені в додатку № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною (п. 2.1. Договору відступлення).

Згідно з п. 2.3. Договору відступлення внаслідок передачі портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами

Загальна вартість прав вимоги за Договором відступлення становить 8 239 392,79 грн (п. 3.1. Договору відступлення).

13.12.2022 Товариство перерахувало на користь Банку 8 239 392,79 грн у якості оплати вартості права вимоги за Договором відступлення, що підтверджується платіжним дорученням № 69348 від 13.12.2022 (зворот а.с. 54).

11.09.2025 Банк та Товариство підписали додаткову угоду № 3 до Договору відступлення, в якій погодили, що у зв`язку із технічними помилками в ПІБ боржників, датах видачі кредитів та номера кредитного договору, що були допущені в реєстрі боржників від 16.12.2022 при відступленні прав вимоги за кредитами, сторони вирішили внести зміни (уточнення) до реєстру боржників від 16.12.2022 (додатку до договору), виклавши в редакції, наведеній у додатку № 1 до додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення.

У матеріалах справи міститься витяг з реєстру боржників в редакції додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення (а.с. 54), згідно якого до Товариства перейшло право вимоги до боржника - ОСОБА_1 за кредитним договором № 011/1179/525571/2 (дату договору не вказано). Витяг, поряд з іншими відомостями, містить також інформацію про дату видачі кредиту - 25.02.2021, суму договору - 103 300,00 грн, суму боргу по кредиту - 88 042,06 грн, суму заборгованості за відсотками - 36 529,66 грн.

Статтею 79 ГПК України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, а саме Договір відступлення, Додаткову угоду № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення, витяг з додатку № 1 до вказаної додаткової угоди, суд виснує, що Банк вірогідно передав Товариству право вимоги саме за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021.

Отже, при розгляді справи позивач мав довести належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, право вимоги за яким перейшло до позивача.

Слід зазначити, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц).

З огляду на це виписки по особовому рахунку (картковому рахунку) можуть бути належним доказом заборгованості щодо тіла кредиту за кредитним договором (див. подібний висновок, викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 22.04.2021 у справі № 712/4821/16-ц).

Ураховуючи наведене, виписки з особових рахунків Підприємця є документами, які суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання насамперед Банком Кредитного договору.

Із представленої позивачем банківської виписки по особовому рахунку Підприємця № НОМЕР_2 за період з 26.02.2021 по 14.12.2022 (зворот а.с. 17-18) вбачається, що 26.02.2021 на розрахунковий рахунок Підприємця було зараховано кошти у сумі 98 297,04 грн із наступним призначенням платежу: «…Рефінансування зг. кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021р.».

В інших наявних у матеріалах справи банківських виписках по особовим рахункам Підприємця (а.с. 19-46), де показано, зокрема, операції щодо сплати та обліку нарахованих відсотків, сплати простроченого боргу по кредиту, переносу заборгованості тощо, у призначенні платежів згадується Кредитний договір № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, а також Кредитний договір з аналогічним номером, проте без дати.

Отже, банківська виписка по особовому рахунку Підприємця № НОМЕР_2 за період з 26.02.2021 по 14.12.2022 підтверджує виконання Банком зобов`язань із видачі кредитних коштів за кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021, в той час як надання Підприємцю коштів за Кредитним договором з таким же номером, проте від 25.02.2021, який є предметом судового розгляду, позивачем не доведено.

У наданому позивачем розрахунку заборгованості, який сам по собі не є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", також йдеться про існування у Підприємця заборгованості за тілом кредиту у розмірі 88 042,06 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 36 529,66 грн за договором № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021, який фігурує у банківській виписці як підстава для видачі кредитних коштів на суму 98 297,04 грн.

Разом з тим, як вже було зазначено, спірна заборгованість стосується Кредитного договору з тим же номером, проте з іншою датою - 25.02.2021.

Так, встановлені судом обставини справи свідчать про таке:

- позивач, діючи як новий кредитор на підставі Договору відступлення, заявив до стягнення з відповідача заборгованість за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021;

- банківська виписка свідчить про надання Підприємцю 26.02.2021 кредитних коштів у розмірі 98 297,04 грн за кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021;

- в розрахунку заборгованості також відображається заборгованість за договором № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021;

- в додатку № 1 до Договору відступлення в редакції додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 міститься інформація про дату видачу кредиту Підприємцю - 25.02.2021.

Отже, суд виснує про недоведеність позивачем існування у відповідача заборгованості за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, оскільки у матеріалах справи відсутні докази виконання Банком (первісним кредитором) зобов`язань щодо перерахування Підприємцю коштів саме за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів виконання Банком (первісним кредитором) зобов`язань щодо перерахування Підприємцю коштів саме за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 88 042,06 грн заборгованості за тілом кредиту та 36 529,66 грн заборгованості за відсотками.

За приписами ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Суд також зазначає, що клопотання представника відповідача про витребування доказів було залишено без задоволення, оскільки, в порушення ч. 2 ст. 81 ГПК України, у клопотанні не було згадки про заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання доказів самостійно. Крім того, представником відповідача не було надано жодних доказів самостійного вжиття заходів щодо отримання документів.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 02 лютого 2026 р. Повне рішення складено та підписано 06 лютого 2026 р.

Суддя Р.В. Волков