УХВАЛА

м. Київ

12.02.2026Справа № 910/1327/26

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши

заяву Київської міської ради

про забезпечення позову

у справі № 910/1327/26

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент"

про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинне будівництво

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент" (далі - відповідач), у якій просить суд усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :62:036:0007, яка знаходиться за адресою: місто Київ, Деснянський район, вул. Кухаря Академіка, 6-Б, шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2024 індексний номер: 365463823, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Одночасно із пред`явленням позовної заяви Київською міською радою подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на комплекс будівель, а саме: нежитлова будівля літ. А, загальною площею 201,0 кв.м та будівля охорони літ. Б, загальною площею 79,9 кв.м, які знаходяться за адресою: вул. Кухаря Академіка, буд. № 6-Б в Деснянському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент".

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення про зобов`язання знести самочинне будівництво (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у судовій справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі. Позивач зазначає про наявний ризик укладення відповідачем нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Натомість, на думку позивача, вибуття нежитлових будівель з володіння відповідача під час розгляду справи судом призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача.

Розглянувши заяву Київської міської ради про забезпечення позову суд дійшов висновку про наступне.

За приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частин 1, 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Позивач зазначає, що він жодних рішень щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером :62:036:0007 за адресою: місто Київ, Деснянський район, вул. Кухаря Академіка, буд. 6-Б у власність чи користування будь-яким юридичним чи фізичним особам не приймав. Вказані обставини свідчать про вчинення відповідачем дій, які направлені на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав на землі комунальної власності. З огляду на викладене, позивач вказує, що наявні правові підстави для усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів нерухомого майна.

Під час вирішення питання забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Системний аналіз положень частини першої статті 136 та статті 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

У вирішенні питання про забезпечення позову слід здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року в справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва.

Відтак обґрунтоване припущення, що невжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 зазначив, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Суд враховує, що надані позивачем докази підтверджують право власності відповідача на об`єкти нерухомого майна: нежитлова будівля літ. А, загальною площею 201,0 кв.м та будівля охорони літ. Б, загальною площею 79,9 кв.м, які знаходяться за адресою: вул. Кухаря Академіка, буд. №6-Б в Деснянському районі міста Києва.

Водночас, предметом позову є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом знесення вказаних об`єктів нерухомого майна, з огляду на самочинність забудови.

Належним відповідачем за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував право власності на самочинне будівництво.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 915/1439/21.

Відтак, з огляду на наявність у відповідача безумовного права відчужувати належні йому об`єкти нерухомого майна, невжиття зазначеного позивачем заходу забезпечення позову може призвести до вибуття нежитлової будівлі літ. А, загальною площею 201,0 кв.м та будівлі охорони літ. Б, загальною площею 79,9 кв.м з володіння відповідача, що зумовить неможливість задоволення позову через неналежність відповідача.

Крім того, зміна власника цього нерухомого майна після можливого прийняття рішення про задоволення вимог позивача в даній справі, чи продовження будівництва на спірній земельній ділянці може унеможливити фактичне виконання майбутнього рішення суду в цій справі.

Обраний позивачем захід забезпечення позову, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.11.2018 у справі № 902/402/18 та від 21.02.2019 у справі № 904/3168/18, суд вважає адекватним та співрозмірним заходом, спрямованим на запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, який відповідає обставинам справи, спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача та не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямований лише на збереження існуючого становища сторін до остаточного вирішення спору.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про можливість застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на комплекс будівель, а саме: нежитлова будівля літ. А, загальною площею 201,0 кв.м та будівля охорони літ. Б, загальною площею 79,9 кв.м, які знаходяться за адресою: вул. Кухаря Академіка, буд. №6-Б в Деснянському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент".

Необхідності в зустрічному забезпеченні суд не вбачає, оскільки відсутні підстави вважати, що Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент" будуть завдані збитки у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Київської міської ради про забезпечення позову задовольнити.

2. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на комплекс будівель, а саме: нежитлова будівля літ. А, загальною площею 201,0 кв.м та будівля охорони літ. Б, загальною площею 79,9 кв.м, які знаходяться за адресою: вул. Кухаря Академіка, буд. №6-Б в Деснянському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент" (Україна, 03035, місто Київ, вул. Липківського Василя Митрополита, будинок 15, квартира 137; ідентифікаційний код: 45164705).

3. Ухвала про забезпечення позову відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" має силу виконавчого документу, набирає законної сили з моменту її підписання (12.02.2026) та може бути пред`явлена до виконання у строк до 12.02.2029 включно.

4. Стягувачем у виконавчому провадженні за цією ухвалою є: Київська міська рада (Україна, 01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ідентифікаційний код: 22883141).

Боржником у виконавчому провадженні за цією ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю "Лісокар девелопмент" (Україна, 03035, місто Київ, вулиця Липківського Василя Митрополита, будинок 15, квартира 137; ідентифікаційний код: 45164705).

5. Ухвала може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені статтями 254 - 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Нечай