ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/21682/15 (910/17038/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

ДП "Конярство України": Нестеришин Т.С.,

Приютівської селищної ради: Дев`ятка О.Г.,

Фонд державного майна України: Ковтяга О.В.,

ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області: не з`явився,

Офіс Генерального прокурора: Одуденко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 (колегія суддів у складі: Пантелієнко В.О. - головуючий, Доманська М.Л., Козир Т.П.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2025 (суддя Омельченко Л.В.)

у справі №910/21682/15 (910/17038/21)

за позовом Державного підприємства "Конярство України"

до Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Фонд державного майна України

про скасування рішень, визнання права постійного користування та припинення права власності

в частині розгляду позовних вимог про визнання права постійного користування на земельні ділянки

у межах справи №910/21682/15

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог

1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 порушено провадження у справі №910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" (далі - Боржник), введено процедуру розпорядження майном боржника.

2. У межах зазначеної справи Боржник звернувся до господарського суду з позовом до Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області (далі - Рада) про:

- визнання незаконними та скасування рішень Ради №307 від 09.07.2021 "Про передачу сільським, селищним, міським радам ("Землю-громадам"), тобто базовому рівню місцевого самоврядування, повноважень з розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад та реєстрацію земельних ділянок комунальної власності" в частині визнання за Радою права комунальної власності та реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:000:0017, :02:000:0018, :02:000:0019, :02:000:0020, :02:000:0021, :02:000:0022, :02:000:0023, :02:000:0024, :02:000:0025, :02:000:0026, :02:000:0027, :02:000:0028, :02:000:0029, :02:000:0030, :02:000:0031, :02:000:0032, :02:000:0033, :02:000:0034, :02:000:0035, :02:000:0036, :02:000:0037, :02:000:9805 (далі - Земельні ділянки);

- припинення права комунальної власності Ради на Земельні ділянки;

- скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Земельні ділянки за Радою;

- визнання права державної власності на Земельні ділянки;

- визнання за Боржником права постійного користування на Земельні ділянки.

3. Позов мотивовано тим, що оскаржувані рішення є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки Земельні ділянки є землями державної власності, що перебувають у постійному користуванні Боржника, а отже, Рада не наділена повноваженнями приймати рішення щодо Земельних ділянок, бути замовником землевпорядної документації та вилучати їх з постійного користування Боржника.

Хід розгляду справи

4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023, позов задоволено.

5. Судові рішення мотивовано посиланням на обставини набуття Боржником відповідних прав на Земельні ділянки у порядку правонаступництва щодо Державного підприємства "Олександрійський кінний завод №174".

6. Постановою Верховного Суду від 20.12.2024 рішення та постанову господарських судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, у частині позовних вимог про визнання за Боржником права постійного користування Земельними ділянками справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду, у частині позовних вимог про скасування рішень та припинення права власності ухвалено нове рішення про відмову в позові.

7. Верховний Суд, зокрема, зауважив, що з текстів оскаржуваних судових рішень не вбачається, на підставі яких належних та допустимих доказів, які оцінювалися з урахуванням такого стандарту доказування як "вірогідність доказів" суди попередніх інстанцій встановили, що Боржник / його правопопередник у встановленому законом порядку набув право постійного користування саме на землі, з яких у подальшому були сформовані 22 земельні ділянки з відповідною площею та кадастровими номерами, щодо яких наявний спір у цій справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

8. На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №2305-р від 01.12.2010 "Про деякі питання розвитку конярства" та наказу Міністерства аграрної політики України №33 від 01.02.2011 "Про реорганізацію державних підприємств, діяльність яких пов`язана з розвитком конярства" Державне підприємство "Олександрійський кінний завод №174" реорганізовано шляхом приєднання до ДП "Конярство України" (Боржника) зі створенням на його базі відокремленого підрозділу (філії) без прав юридичної особи.

9. Відповідно до пункту вказаного 2 наказу Боржника визнано правонаступником майнових прав і обов`язків реорганізованих державних підприємств, зокрема ДП "Олександрійський кінний завод №174".

10. Комісія з реорганізації ДП "Олександрійський кінний завод № 174" 11.08.2011 підписала передавальний акт, за змістом якого Боржник став правонаступником всіх майнових та немайнових прав, а також обов`язків ДП "Олександрійський кінний завод №174".

11. Складовою частиною вказаного передавального акту є інвентаризаційний опис нематеріальних активів, за змістом якого за ДП "Олександрійський кінний завод №174" на субрахунку 121 "Права користування природними ресурсами" обліковувались закріплені земельні ділянки площею 5390,3 га (з них 5165,4 га - сільськогосподарські землі) на території Лікарівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області (у подальшому реорганізованої шляхом приєднання до Ради).

12. У довідках відділу Держкомзему в Олександрійському районі Головного управління Держкомзему у Кіровоградській області від 23.06.2010, від 28.01.2013, від 04.02.2014, від 05.02.2015, від 17.10.2017 №1586 вказано, що Боржнику на праві постійного користування належить 5390,3 га на території Ради.

13. Боржник декларує і сплачує плату за землю за земельні ділянки на території Ради, а також здійснює їх обробіток, подає відповідну статистичну звітність про наявність земельних ділянок, про здійснені посіви на них, зібраний врожай.

14. Згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області №11-299/14-18-СГ від 12.02.2018 надано Боржнику дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих на території Ради, орієнтовним розміром 5165,4 га, в тому числі: 3449,2 га - рілля, 54,0 - багаторічні насадження, 73,1 га - сіножаті, 972,2 га - пасовища, 75,8 га - землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами, 37,2 га - під господарськими шляхами та прогонами, 3,9 - землі, які перебувають у стадії меліоративного освоєння та відновлення родючості ґрунтів, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

15. Згідно з наказами Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 24.02.2021 №11-708/14-21-СГ та від 19.03.2021 №11-1129/14-21-СГ Боржнику передано в постійне користування 120 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності загальною площею 4538,7363 га (зокрема наказом №11-1129/14-21-СГ від 19.03.2021 - земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9805, площею 5,8942 га).

16. Спір у цій справі виник щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:9805 площею 5,8942 га і :02:000:9688, яку поділено на земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:000:0017 площею 2 га; :02:000:0018 площею 2 га; :02:000:0019 площею 2 га; :02:000:0020 площею 2 га; :02:000:0021 площею 2 га; :02:000:0022 площею 2 га; :02:000:0023 площею 2 га; :02:000:0024 площею 2 га; :02:000:0025 площею 2 га; :02:000:0026 площею 2 га; :02:000:0027 площею 2 га; :02:000:0028 площею 2 га; :02:000:0029 площею 2 га; :02:000:0030 площею 2 га; :02:000:0031 площею 2 га; :02:000:0032 площею 2 га; :02:000:0033 площею 2 га; :02:000:0034 площею 2 га; :02:000:0035 площею 2 га; :02:000:0036 площею 2 га; :02:000:0037 площею 2 га.

17. У результаті проведення Українським незалежним інститутом судових експертиз земельно-технічної експертизи складено висновок №201/08-2021 від 29.12.2021, у якому судовий експерт надав висновки щодо права постійного землекористування Боржника як правонаступника ДП "Олександрійський кінний завод №174" згідно з передавальним актом від 11.08.2011, складеним комісією з реорганізації ДП "Олександрійський кінний завод №174", зведеним інвентаризаційним планом №14602-01-13 та координатами поворотних точок меж.

18. За змістом вказаного висновку, Земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0017, :02:000:0018, :02:000:0019, :02:000:0020, :02:000:0021, :02:000:0022, :02:000:0023, :02:000:0024, :02:000:0025, :02:000:0026, :02:000:0027, :02:000:0028, :02:000:0029, :02:000:0030, :02:000:0031, :02:000:0032, :02:000:0033, :02:000:0034, :02:000:0035, :02:000:0036, :02:000:0037, :02:000:9805 згідно з координатами поворотних точок меж та зведеним інвентаризаційним планом №14602-01-13 входять до меж постійного землекористування Боржника як правонаступника ДП "Олександрійський кінний завод №174" згідно з передавальним актом від 11.08.2011, складеним комісією з реорганізації ДП «Олександрійський кінний завод №174».

Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

19. Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025, задоволено позовні вимоги в частині, переданій Верховним Судом на новий розгляд, визнано за Боржником право постійного користування на Земельні ділянки.

20. Судові рішення мотивовано встановленням обставин щодо наявності у Боржника права постійного користування Земельними ділянками, незважаючи на факт відсутності реєстрації за ним такого права.

Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

21. Рада подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постанову господарських судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за Боржником права постійного користування Земельними ділянками.

22. Касаційну скаргу подано з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287, пунктами 1, 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

23. Рада вважає, що господарські суди під час розгляду справи не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 11.02.2020 у справі №923/364/19, від 12.06.2018 у справі №916/2948/15 - щодо застосування частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, пункту "а" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України; від 05.08.2019 у справі №920/691/18 - щодо застосування частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, статті 25 Закону України "Про землеустрій"; від 20.10.2020 у справі №927/57/19, від 29.05.2019 у справі №912/4109/16 - щодо застосування частини 1 статті 125 Земельного кодексу України; від 12.04.2018 у справі №910/23064/16, від 18.06.2018 у справі №916/2061/17, від 26.11.2019 у справі №902/201/19, від 15.10.2019 у справі №908/1090/18, від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 - щодо застосування частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України; від 14.02.2023 у справі №911/3076/21 - щодо застосування статей 73, 74, 76, 77, 86, 236-238, 282, 316 Господарського процесуального кодексу України.

24. Рада стверджує, що господарські суди попередніх інстанцій, не врахувавши положень частини 1 статті 116 Земельного кодексу України та статті 25 Закону України "Про землеустрій", визнали за Боржником право постійного користування на Земельні ділянки на підставі передавального акта без встановлення наявності такого права у правопопередника - ДП "Олександрійський кінний завод №174".

25. Рада зазначає, що господарські суди не виконали вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 20.12.2024, згідно з якими підставою для звернення до суду з позовом має бути оспорювання іншою особою існуючого права позивача, а не його намір набути таке право за рішенням суду, адже передумовами та матеріальними підставами для захисту невизнаного / оспорюваного права в судовому порядку є підтверджена належними доказами наявність цього права у позивача та його невизнання та оспорювання відповідачем.

26. Рада наголошує, що право постійного користування на Земельні ділянки не зареєстровано за Боржником у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

27. Рада посилається на неврахування господарськими судами всупереч вимогам частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставин, встановлених у судових рішеннях у справі №910/21682/15(910/14008/21), що мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, згідно з якими ДП "Олександрійський кінний завод №174" не набув права постійного користування Земельними ділянками, у зв`язку з чим не передавав такого права Боржнику.

28. На думку Ради, господарські суди попередніх інстанцій ухилилися від дослідження доказів, на які посилалася Рада, та не надали належної правової оцінки її доводам, а натомість встановили обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, на підставі недопустимих доказів - субрахунку 121, передавального акта та висновку судового експерта, який є недостовірним.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

29. Боржник подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Ради в частині підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, в решті касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

30. Боржник вважає обґрунтованими висновки господарських судів першої та апеляційної інстанцій про те, що внаслідок здійснення універсального правонаступництва він є правонаступником усього майна, прав і обов`язків ДП "Олександрійський кінний завод №174", зокрема, з моменту затвердження передавального акта від 11.08.2011 до Боржника перейшли права користування Земельними ділянками, які перебували в користуванні реорганізованого ДП "Олександрійський кінний завод №174". Натомість Рада не надала будь-яких доказів, які б підтверджували розташування Земельних ділянок за межами земельного масиву, який перебував у користуванні Боржника.

31. Боржник заперечує проти доводів Ради про наявність у справі №910/21682/15(910/14008/21) обставин, які мають преюдиційне значення для цієї справи, адже вона стосувалася лише однієї земельної ділянки з тих, що є спірними в цій справі, а подані в ній докази є іншими.

32. Водночас Боржник вважає нерелевантними до обставин цієї справи наведені в касаційній скарзі посилання на постанови Верховного Суду в контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

33. Крім того, від Київської міської прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, підписаний представником Лиховидом О.С. на підставі довіреності, виданої в порядку передоручення Дьогтяр О.А. на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 12.11.2025, виданого щодо Київської міської прокуратури.

34. Зазначений відзив підлягає залишенню без розгляду як такий, що підписаний неуповноваженою особою, оскільки відповідно до вимог статті 5 Закону України "Про прокуратуру" функції прокуратури України (до яких згідно зі статтею 2 зазначеного Закону віднесено представництво інтересів громадянина або держави в суді у передбачених Законом випадках) здійснюються виключно прокурорами; делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається. Зі змісту відзиву та доданих до нього документів не вбачається наявності в Лиховида О.С. статусу прокурора.

Позиція Верховного Суду

35. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.

36. Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду позовної вимоги про визнання за Боржником права постійного користування Земельними ділянками.

37. Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

38. Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності та ефективності обраного способу судового захисту.

39. У силу статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

40. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав (стаття 152 Земельного кодексу України).

41. Положення наведеної норми кореспондуються з приписами статей 16, 392, 396 Цивільного кодексу України, які передбачають захист прав особи, яка має речове право на чуже майно, в порядку, передбаченому для захисту права власності, зокрема, шляхом пред`явлення позову про визнання права, якщо воно оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право.

42. Метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

43. Верховний Суд в постанові від 12.06.2018 у справі №916/2948/15 (на яку посилається Рада в касаційній скарзі) зауважив, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

44. Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема: підприємства, що належать до державної та комунальної власності (стаття 92 Земельного кодексу України).

45. До набрання чинності Земельним кодексом України земельні правовідносини були врегульовані, відповідно, Земельним кодексом УРСР 1990 року, який також розрізняв тимчасове і постійне користування землею, та Земельним кодексом УРСР 1970 року, який передбачав тимчасове (короткострокове - до трьох років, довгострокове - від трьох до десяти років) та безстрокове користування.

46. Приписами Земельного кодексу України (пункт 7 розділу "Перехідні положення") та постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 №562-ХІІ передбачено збереження особами прав (зокрема користування) на земельні ділянки, отримані ними до введення в дію відповідних Кодексів.

47. Згідно з чинною редакцією статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

48. У статті 27 зазначеного Закону закріплені підстави для державної реєстрації прав, до яких щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав віднесено, зокрема: державний акт на право постійного користування землею, виданий до 01.01.2013.

49. При цьому Закон України "Про Державний земельний кадастр" у пунктах 2, 10 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" передбачає, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Водночас документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

50. Згідно з правовою позицією, зокрема, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №823/1984/16 та постанові Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №903/704/20, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є документом, який посвідчує наявність такого права. Існування права постійного користування земельною ділянкою у відповідного суб`єкта не залежить від наявності чи відсутності у нього такого державного акта.

51. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/5635/13-ц і постанові Верховного Суду від 13.01.2022 у справі №911/2892/20 також викладено висновки, згідно з якими набуття особою права користування земельною ділянкою на підставі рішень, які не скасовані, без подальшого вилучення цієї земельної ділянки в установленому законом порядку не позбавляє цю особу права користування земельною ділянкою в установленому законом порядку, яке зберігається до його належного переоформлення.

52. Крім наведеного слід також зауважити на універсальне правонаступництво передбачене, зокрема, статтею 104 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації, у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

53. Порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення врегульований статтею 107 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

54. Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта.

55. З огляду на положення наведених норм Цивільного кодексу України, дослідивши наявні в цій справі докази, господарські суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини, згідно з якими внаслідок здійснення реорганізації ДП "Олександрійський кінний завод №174" відбулось універсальне правонаступництво - Боржник став правонаступником усього майна, прав та обов`язків зазначеного підприємства.

56. При цьому в інвентаризаційному описі нематеріальних активів, що є складовою частиною передавального акта від 11.08.2011, зокрема, зазначено земельні ділянки площею 5390,3 га (з яких 5165,4 га - сільськогосподарські землі), які обліковувались за ДП "Олександрійський кінний завод №174" на субрахунку 121 "Права користування природними ресурсами".

57. За висновком судового експерта №201/08-2021 від 29.12.2021, Земельні ділянки входять у межі постійного користування Боржника як правонаступника ДП "Олександрійський кінний завод №174" згідно з вказаним передавальним актом.

58. У подальшому Боржник декларував право постійного користування Земельними ділянками. А наказами Головного управління Держгеокадастру Кіровоградській області від 24.02.2021 №11-708/14-21-СГ та від 19.03.2021 №11-1129/14-21-СГ передано в постійне користування Боржнику 120 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності загальною площею 4538,7363 га, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9805 площею 5,8942 га.

59. Виходячи з наведеного, господарські суди дійшли висновку про існування у Боржника прав постійного користування Земельними ділянками попри відсутність їх реєстрації, тому задовольнили відповідні позовні вимоги про визнання таких прав. Верховний Суд вважає наведений висновок передчасним з огляду на таке.

60. Передаючи справу на новий розгляд у відповідній частині, Верховний Суд у постанові від 20.12.2024 зауважив, що передумовами та матеріальними підставами для захисту невизнаного / оспорюваного права у судовому порядку є підтверджена належними доказами наявність цього права у позивача та його невизнання або оспорювання відповідачем. У цій справі для встановлення наявності у позивача підстав для захисту права вирішальним є з`ясування того, чи набув він у встановленому законом порядку права постійного користування землею, щодо якої наявний спір.

61. Передбачений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

62. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування ? спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

63. Зокрема, закріплений у статті 79 Господарського процесуального кодексу України стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

64. У ході касаційного перегляду судових рішень Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

65. Тож з огляду хоча б на принцип змагальності суд не може вважати доведеною та встановленою обставину, про яку одна зі сторін справи лише стверджує.

66. Стандарт "вірогідності доказів" не передбачає автоматичного нехтування судом обов`язку надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

67. З огляду на викладене Верховний Суд у постанові від 20.12.2024 у цій справі наголосив, що наведення одного лише переліку наявних у матеріалах справи документів (їх копій), наданих позивачем, зокрема, передавального акта від 11.08.2011, довідок відділу Держкомзему в Олександрійському районі Головного управління Держкомзему у Кіровоградській області від 23.06.2010, від 28.01.2013, від 04.02.2014, від 05.02.2015, від 17.10.2017 №1586, податкової та статистичної звітності позивача та інших, не дає можливості дійти висновку про те, що суди попередніх інстанцій встановили факт набуття позивачем права постійного користування саме тією землею, щодо якої виник спір.

68. Однак зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що під час нового розгляду справи господарські суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам статті 316 Господарського процесуального кодексу України не врахували вказівок, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, щодо необхідності встановлення на підставі належних і допустимих доказів, оцінених з урахуванням стандарту "вірогідності доказів", істотної для вирішення спору обставини - набуття Боржником та / або його правопопередником у встановленому законом порядку права постійного користування саме на землі, з яких у подальшому були сформовані 22 земельні ділянки з відповідною площею та кадастровими номерами, щодо яких виник спір у цій справі.

69. Натомість господарські суди обмежилися посиланням на обставини універсального правонаступництва Боржника щодо ДП "Олександрійський кінний завод №174", обліку на його субрахунку 121 "Права користування природними ресурсами" земельних ділянок площею 5390,3 га та, водночас, передання в постійне користування Боржнику 120 земельних ділянок загальною площею 4538,7363 га згідно з наказами Головного управління Держгеокадастру Кіровоградській області.

70. При цьому господарські суди попередніх інстанцій не навели конкретних, наявних у справі та оцінених ними доказів, які надають підстави для висновку про набуття ДП "Олександрійський кінний завод №174" права постійного користування саме на спірні земельні ділянки або на певні земельні ділянки, з яких сформовано спірні земельні ділянки у порядку, встановленому законодавством, що регулювало відповідні правовідносини на час такого набуття.

71. Встановлення таких обставин є необхідною передумовою для висновку про набуття Боржником відповідного права в порядку правонаступництва, адже відповідно до загальновизнаного принципу приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", тобто "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Водночас передавальний акт має містити положення про правонаступництво й стосовно майна, прав і обов`язків, щодо яких існує спір.

72. Отже, саме лише зазначення земельних ділянок у передавальному акті про правонаступництво щодо земельних ділянок загальною площею 5390,3 га не є достатньою підставою для виникнення в Боржника в порядку правонаступництва відповідних прав щодо таких земельних ділянок у випадку, якщо таких прав не мало на час реорганізації ДП "Олександрійський кінний завод №174".

73. Пославшись у цьому контексті на висновок експерта №201/08-2021 від 29.12.2021, господарські суди не врахували, що в силу статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу, а отже, не надали йому належної правової оцінки під час розгляду справи.

74. Зокрема, господарські суди попередніх інстанцій не навели мотивів оцінки вказаного висновку експерта за правилами статей 86, 104 Господарського процесуального кодексу України та не розкрили: які саме обставини, що потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, встановлено експертом; які вихідні дані для цього використано; та яким чином встановлені ним технічні обставини у взаємозв`язку з іншими доказами підтверджують набуття ДП «Олександрійський кінний завод №174» (а отже і Боржником як правонаступником) права постійного користування саме тією землею, з якої сформовано спірні земельні ділянки, відповідно до вимог законодавства, що регулювало відповідні правовідносини на момент такого набуття.

75. Господарські суди не відмежували встановлення експертом технічних питань (просторового розташування, меж, співвідношення координат та інвентаризаційних матеріалів) від правових підстав виникнення речового права, а також не надали вмотивованої відповіді на заперечення Ради щодо допустимості / достовірності цього доказу та дотримання порядку проведення експертного дослідження.

76. За таких умов висновок експерта не може сприйматися як самодостатня підстава для висновку про наявність права, а мав бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами, з урахуванням стандарту "вірогідності доказів" (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України), і саме така оцінка повинна бути відображена в мотивувальній частині судових рішень.

77. Також господарські суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою посилання Ради на судові рішення у справі №910/21682/15(910/14008/21) та не з`ясували, чи містять вони певні встановлені господарськими судами обставини, що мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи відповідно до положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

78. Крім того, пославшись на надання в постійне користування Боржнику 120 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності загальною площею 4538,7363 га згідно з наказами Головного управління Держгеокадастру Кіровоградській області від 24.02.2021 №11-708/14-21-СГ та від 19.03.2021 №11-1129/14-21-СГ, господарські суди першої та апеляційної інстанцій чітко не встановили певних обставин щодо винесення таких наказів щодо конкретних спірних у цій справі земельних ділянок. Такі обставини встановлено лише щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9805 площею 5,8942 га та наказу від 19.03.2021 №11-1129/14-21-СГ.

79. Щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9805 необхідно окремо звернути увагу, що передумовою для визнання за Боржником права постійного користування на неї має бути встановлення господарськими судами обставин щодо правової природи виникнення такого права (дооформлення раніше набутого права у процесі формування / присвоєння кадастрового номера чи нове надання у постійне користування) із наданням оцінки відповідним доказам у сукупності за правилами статей 75, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

80. Водночас належить установити і вмотивувати, у чому саме полягає невизнання або оспорювання цього права з боку Ради та чи є обраний спосіб судового захисту належним і ефективним саме щодо цієї земельної ділянки (з урахуванням доводів сторін та характеру дій Ради щодо спірних земельних ділянок), оскільки захист речового права у формі його визнання можливий за наявності доведених обставин порушення (невизнання / оспорювання) відповідного права відповідачем.

81. Встановлення таких обставин є необхідною передумовою для правильного вирішення спору, адже відповідне право підлягає захисту в судовому порядку лише в разі його порушення (невизнання, оспорення) особою, якій пред`явлено позовну вимогу. А згідно з усталеною правовою позицією, зокрема викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20від 05.07.2023 у справі №910/15792/20, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.

82. Однак господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи належним чином не встановили перелічених обставин щодо обставини виникнення у Боржника прав на Земельні ділянки та в оскаржуваних судових рішеннях не навели належного мотивування щодо порушення прав Боржника на них, яке б зумовлювало необхідність захисту таких прав.

83. З огляду на викладене господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог Боржника до Ради про визнання права постійного користування Земельними ділянками. Такий висновок не ґрунтується на належному виконанні вимог статей 86, 236, 269, 316 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки наявних у справі доказів, всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції.

84. Такі порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно згідно з встановленими статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи, адже суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо дослідження наданих учасниками справи доказів (зокрема тих, на які посилається Боржник у відзиві на касаційну скаргу) та встановлення на їх підставі обставин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

85. Верховний Суд дійшов висновку, що відповідно до положень статей 300, 310 Господарського процесуального кодексу України оскаржувані рішення та постанова господарських судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню. Справу необхідно передати до суду першої інстанції для нового розгляду в частині позовних вимог про визнання за Боржником права постійного користування Земельними ділянками.

86. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

87. Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, надати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін і залежно від установленого та вимог закону прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Розподіл судових витрат

88. Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2025 у справі №910/21682/15 (910/17038/21) скасувати, а справу в скасованій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков