ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"10" лютого 2026 р. Справа № 916/378/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В., розглянувши заяву (вх. № 4-7/26 від 06.02.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» (вул. Хмельницького Богдана, № 11, кв. 808, м. Полтава, 36022) про забезпечення позову до подання позовної заяви відносно осіб, які можуть отримати статус учасника справи (відповідача): 1) Фізичної особи-підприємця Поварчук Любові Миколаївни ( АДРЕСА_1 ); 2) Фізичної особи-підприємця Деревянко Надії Петрівни ( АДРЕСА_2 ); 3) Фізичної особи-підприємця Шарацької Ангеліни Миколаївни ( АДРЕСА_2 ); 4) Фізичної особи-підприємця Сокур Світлани Леонідівни ( АДРЕСА_3 ); 5) Товариства з обмеженою відповідальністю «Данвер СиФуд» (вул. Чапаєва, № 3Б, м. Одеса, 65031),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» звернулося до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до його подання відносно осіб, які можуть отримати статус відповідачів Фізичної особи-підприємця Поварчук Любові Миколаївни, Фізичної особи-підприємця Деревянко Надії Петрівни, Фізичної особи-підприємця Шарацької Ангеліни Миколаївни, Фізичної особи-підприємця Сокур Світлани Леонідівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Данвер СиФуд», згідно якої просить суд:

- накласти арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 39, а саме квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , яка належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у розмірі частки 119/3000;

- накласти арешт на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN модель TOURAN, 2008 р.в., зареєстрований 08.12.2021 року на ім`я ОСОБА_2 ;

- накласти арешт на транспортний засіб марки MAZDA модель 3, 2007 р.в., зареєстрований 21.11.2023 року на ім`я Шарацька Ангеліна Миколаївна;

- накласти арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 100, яким є квартира АДРЕСА_10 , яка належить Сокур Світлані Леонідівні на праві власності.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що між ТОВ «Айсберг-Фіш» та ФОП Поварчук Любов`ю Миколаївною укладено договір поставки № 39484 від 04.03.2024 на предмет поставки «рибоморепродукції», як товар, за яким постачальником є заявник та покупцем ФОП Поварчук Л.М. ТОВ «Айсберг-Фіш» поставило протягом 2024-2025 років ФОП Поварчук Л.М. за відповідними накладними товар на суму 2621289,29 грн, з наданням відстрочки по оплаті, проте оплату відповідно до умов договору та інших домовленостей, з урахуванням додаткового розумного строку, від покупця не проведено, добровільне погашення боргу зі сторони покупця не здійснюється.

Між ТОВ «Айсберг-Фіш» та ФОП Деревянко Надією Петрівною також укладено договір поставки № 38857 від 22.07.2022 на предмет поставки «рибоморепродукції», як товар, за яким постачальником є заявник та покупцем ФОП Деревянко Н.П. На підставі вказаного договору заявник поставив протягом 2024-2025 років ФОП Деревянко Н.П. за відповідними накладними товар на суму 3461492,63 грн, з наданням відстрочки по оплаті, але оплату відповідно до умов договору та інших домовленостей, з урахуванням додаткового розумного строку, від покупця не проведено, добровільне погашення боргу зі сторони ФОП Деревянко Н.П. не здійснюється.

Окрім того, між ТОВ «Айсберг-Фіш» та ФОП Шарацькою Ангеліною Миколаївною також укладено договір поставки № 39906 від 03.03.2025 на предмет поставки «рибоморепродукції», як товар, за яким постачальником є заявник та покупцем ФОП Шарацька А.Н. На підставі вказаного договору заявник поставив протягом 2024-2025 років ФОП Шарацькій А.Н. за відповідними накладними товар на суму 587502,58 грн, з наданням відстрочки по оплаті, але оплату відповідно до умов договору та інших домовленостей, з урахуванням додаткового розумного строку, від покупця не проведено, добровільне погашення боргу зі сторони ФОП Шарацької А.Н. не здійснюється.

В свою чергу, між ТОВ «Айсберг-Фіш» та ФОП Сокур Світланою Леонідівною укладено договір поставки № 39907 від 03.03.2025 на предмет поставки «рибоморепродукції», як товар, на підставі якого ТОВ «Айсберг-Фіш» також поставило протягом 2024-2025 років ФОП Сокур С.Л. за відповідними накладними товар на суму 350338,80 грн, з наданням відстрочки по оплаті, проте оплату відповідно до умов договору та інших домовленостей, з урахуванням додаткового розумного строку, від покупця не проведено, добровільне погашення боргу зі сторони ФОП Сокур С.Л. не здійснюється.

Також, між ТОВ «Айсберг-Фіш» та ТОВ «Данвер СиФуд» укладено договір поставки № 38859 від 28.07.2022 на предмет поставки «рибоморепродукції», як товар, на підставі якого ТОВ «Айсберг-Фіш», як постачальник, поставило протягом 2024-2025 років ТОВ «Данвер СиФуд», як покупцю, за відповідними накладними товар на суму 241895,00 грн, з наданням відстрочки по оплаті, проте оплату відповідно до умов договору та інших домовленостей, з урахуванням додаткового розумного строку, від покупця не проведено, добровільне погашення боргу зі сторони ТОВ «Данвер СиФуд» не здійснюється.

Відтак, за ствердженням заявника, в період 2024-2025 років він за укладеними договорами поставки здійснив поставку зі свої складів, розміщених в Одеській області, суб`єктам господарювання із місцезнаходженням в Одеській області, але зазначені особи не оформили (не підписали) зі своєї сторони відповідні первинні документи, зокрема підготовлені постачальником, і не провели оплату за отриманий товар на загальну суму 7262518,30 грн.

При цьому, заявник додає, що товар для вказаних суб`єктів господарювання отримували фізичні особи Ленок Олексій та Чернявський Павло Васильович, які були представлені постачальнику як водії із повноваженнями експедитора, які на правах працівників боржників здійснювали отримання та перевезення товару від постачальника до складу боржників, періодично приїздили на вантажному авто на склад постачальника та отримували товар на одного із боржників, про що складалися відповідні документи із підписом.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, заявник посилається на судову практику та зазначає, що у разі подання позову про стягнення коштів відповідач, якщо немає відповідних обмежень, може у будь-який момент розпорядитися коштами та відчужити майно. І це у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. Посилаючись на позицію Верховного Суду у справі № 904/1934/23, заявник зауважує, що у випадку подання позову про стягнення коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які зберігаються на його рахунках, так і відчужити майно, яке перебуває у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

При цьому, заявник стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить та унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, адже основна діяльність заявника є фактично припиненою і наслідком припинення такої основної діяльності є завдання позивачу збитків та призводить до наявності правових підстав для застосування до заявника контролюючими органами відповідних негативних наслідків.

Доцільність накладення арешту на зазначене вище нерухоме майно та транспортні засоби, за ствердженням заявника, полягає в тому, що відповідно до відомостей, відомих стороні позивача, у зазначених ним осіб не значиться інше цінне майно, крім вказаного заявником. Щодо майна ФОП Сокур С.Л. заявник додає, що квартира в м. Одеса по вул. Центральний Аеропорт є місцем проживання боржника, а належна їй земельна ділянка є землями сільськогосподарського призначення, з випливаючими із цього особливостями переходу права власності або відчуження, що може потребуватися для стягнення (компенсування, відшкодування) боргу. При цьому, вартість зазначеної до арешту нерухомості ймовірніше може гарантувати відшкодування боргу на відміну від вартості належних Сокур С.Л. транспортних засобів.

Щодо забезпечення позову за вимогами стягнення боргу із ТОВ «Данвер СиФуд» заявник вказує, що у нього відсутні будь-які відомості щодо наявного у власності вказаного боржника цінного майна, а тому єдиним способом забезпечення позову можна розглядати накладення арешту на кошти на банківських рахунках, проте таке забезпечення може потребувати зустрічного забезпечення відповідно до актуальної судової практики, що викликає додаткових затрат, при тому, що вказаний суб`єкт вже створив збитки для позивача. Відтак, наразі зберігається ризик ускладнення виконання стягнення боргу із ТОВ «Данвер СиФуд».

Також, за ствердження заявника, зустрічне забезпечення не потребується оскільки майно відповідачів - боржників, щодо яких заявлено забезпечення позову у виді арешту, не обмежує права володіння та користування відповідачами вказаним майном, за суттю цільового призначення такого майна, не створює ризик збитків для власників такого майна

Дослідивши текст описаної вище заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» про вжиття заходів для забезпечення позову до його подання на предмет відповідності нормам українського законодавства, господарський суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні виходячи з наступного.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Водночас забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в господарській справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

Суд приймає до уваги, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Кюблер проти Німеччини»).

У постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову (п. 46).

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами (п. 47).

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (п. 48).

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №925/1459/23, від 06.06.2024 у справі №910/17599/23, від 24.05.2023 у справі №906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Питання задоволення заяви про забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Суд враховує підхід, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21, про те, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 19.07.2024 у справі № 917/1862/21, від 01.08.2024 у справі № 904/3000/23, від 23.09.2025 у справі № 904/1105/25.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановить наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Частиною 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд виходить з того, що Верховний Суд у низці постанов зазначав щодо суті цих критеріїв. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

В свою чергу, обранням належного відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвідношення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №921/333/23).

Відтак, суд зазначає, що наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави заявлених позовних вимог та застосування відповідного їм заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.

Положеннями, якими врегульовано питання вжиття заходів забезпечення позову, передбачено, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову.

Предметом майбутнього позову заявник визначив стягнення з визначених ним відповідачів заборгованості в загальному розмірі 7262518,30 грн за здійснені заявником поставки товару за відповідними договорами поставки.

Суд враховує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не повинен надавати оцінку доказам в обґрунтування вимог чи заперечень проти позову, робити висновки про існування або відсутність підстав для задоволення позову. В першу чергу суд повинен оцінити доводи заявника на підтвердження того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Одночасно, в контексті наведеного суд вважає за доцільне зазначити, що хоча суд на етапі розгляду заяви про забезпечення позову не розглядає позовні вимоги, однак суд не може не враховувати того, що заявлена позивачем сума 7262518,30 грн не підтверджена належними та допустимими доказами, а факт наявності спору між сторонами наразі ґрунтується виключно на підставі поданих заявником договорів поставки, укладених ним з особами, які визначені в якості відповідачів.

Суд наголошує, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язуються заявлені позовні вимоги та застосування певного заходу забезпечення позову.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, зокрема, щодо заявлених в цій справі вимог.

В свою чергу, жодних доказів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, заявником також до заяви не додано. Наведені у заяві про забезпечення позову обґрунтування необхідності вжиття відповідних заходів зводяться виключно до цитування положень судової практики щодо загальних підстав застосування ст.136, 137 ГПК України.

Фактично, заявник посилається те, що сам по собі факт безперешкодної можливості розпорядження відповідачем активами (грошовими коштами) створює загрозу для ефективного виконання рішення суду, а також на висновки, викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №904/1934/23 щодо того, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, суд зауважує, що згідно з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 04.12.2025 у справі № 916/3385/25, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

З огляду на викладене, висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів, підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.

Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив те, що наведений у зазначеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).

Таким чином, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, адже має характер припущення. Вказане повністю узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 № 381/4019/18.

При цьому, суд враховує, що предметом майбутнього спору заявником вказано стягнення з Фізичної особи-підприємця Поварчук Любові Миколаївни, Фізичної особи-підприємця Деревянко Надії Петрівни, Фізичної особи-підприємця Шарацької Ангеліни Миколаївни, Фізичної особи-підприємця Сокур Світлани Леонідівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Данвер СиФуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш заборгованості в загальній сумі 7262518,30 грн, заявлення якої зумовлено саме фактом невиконання відповідачами договорів поставки.

Тобто, як факт порушення договорів, так і підставність завленої до стягнення суми підлягає дослідженню та встановленню під час розгляду справи по суті. Рухоме та нерухоме майно відповідачів, на яке заявник просить накласти арешт, не є спірним, і у разі задоволення позову не обов`язково буде передане чи іншим чином задіяне у виконанні рішення суду у разі задоволення позову на користь позивача.

Суд бере до уваги, що для вжиття заходів забезпечення позову важливим є момент об`єктивного існування ризиків, які визначені зокрема у частині другій статті 136 ГПК України, та необхідності їх підтвердження відповідними доказами.

Так, відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на можливе ухилення відповідачів від виконання рішення суду, чи вчинення ним дій, які б свідчили про те, що невжиття заходів до забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Заявник лише допускає припущення того, що відповідачі можуть здійснити відчуження майна іншим особам та не наводить доказів здійснення відповідачами реальних дій, направлених на таке відчуження.

У цій справі відсутні будь-які докази про те, що відповідачами вживалися чи вживаються будь-які дії щодо відчуження будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його зміни чи існування інших обставин, з якими заявник пов`язує необхідність задоволення заяви про забезпечення позову. Не надано заявником також і будь-яких доказів, що підтверджують наявність у відповідачів відкритих виконавчих проваджень, арештів, наявності податкового боргу/застави, тощо.

При цьому, слід вказати, що сам лише факт можливості розпорядження відповідачами своїм майном, не може свідчити про неможливість виконання рішення суду у випадку задоволення майбутніх позовних вимог, оскільки матеріали заяви, серед іншого, не містять будь-яких доказів, які б давали можливість встановити, що відповідачі не мають достатньо коштів для виконання своїх зобов`язань. Тобто, заявником не надані докази, що свідчать про те, що відповідачі, у випадку задоволення майбутнього позову, не будуть мати можливості виконати рішення суду.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Отже, суд підсумовує, що заява позивача не містить посилань на будь-які інші обставини, що з більшою вірогідністю свідчили б про те, що в майбутньому відповідачі мають намір ухилятись від виконання рішення суду у разі задоволення позову, матеріали заяви не містять будь-яких доказів того, що відповідачі мають намір вчинити або вчиняють дії щодо зменшення належного їм майна, а доводи заявника зводяться виключно до припущень про таку можливість, які ґрунтуються на порушенні відповідачами строків оплати товару, що саме по собі не може свідчити про ухилення відповідачів від сплати коштів у випадку задоволення позову.

Відтак, заява позивача мотивована лише припущенням про потенційну можливість невиконання судового рішення відповідачами в майбутньому. Проте, саме лише припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів у майбутньому, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для постановлення ухвали про забезпечення позову.

Заява про вжиття заходів до забезпечення позову, не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Заявником не додано докази, які підтверджують вчинення відповідачем будь-яких умисних дій, спрямованих на не виконання рішення суду та й не зазначено про вчинення відповідачами будь-яких конкретних дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, до ухвалення рішення у справі, оскільки заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення позову із врахуванням дотримання збалансованості інтересів сторін, не доведеність заявником обставин, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» про забезпечення позову до його подання.

При цьому, у випадку виникнення дійсних належним чином підтверджених обставин, які були б достатніми для забезпечення позову, заявник не позбавлений права та можливості звернутись з відповідною заявою до суду в процесі розгляду спору.

Керуючись статтями 2, 13, 76, 79, 86, 136, 137, 138, 140, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» (вх. № 4-7/26 від 06.02.2026) про забезпечення позову до подання позовної заяви відносно осіб, які можуть отримати статус відповідачів Фізичної особи-підприємця Поварчук Любові Миколаївни, Фізичної особи-підприємця Деревянко Надії Петрівни, Фізичної особи-підприємця Шарацької Ангеліни Миколаївни, Фізичної особи-підприємця Сокур Світлани Леонідівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Данвер СиФуд» шляхом накладення арешту на нерухоме майно та транспортні засоби відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили 10.02.2026 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її постановлення.

Суддя О.В. Цісельський