ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

04 лютого 2026 р. м. Житомир Справа № 906/1507/25

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді: Соловей Л.А. ,

за участі секретаря судового засідання Васильєвої Т.О.,

розглянувши справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "МГМ-АГРО" (м.Київ)

до: Черняхівської селищної ради (с.Черняхів Житомирського району Житомирської області)

про визнання незаконними та скасування рішень Черняхівської селищної ради,

за участю представників сторін:

від позивача: Ширко М.Р., довіреність у порядку передоручення від 11.12.2024 (в режимі

відеоконференції);

від відповідача: Войтович І.П., виписка є ЄДР;

з перервою в судовому засіданні з 26.01.2026 до 04.02.2026, відповідно до ч.5 ст.183 ГПК України,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МГМ-АГРО" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Черняхівської селищної ради у якому просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Черняхівської селищної ради 57 сесії селищної ради VIII скликання від 30.05.2025 року "Про передачу в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ФГ "ЮЛІСОФ" 53 земельних ділянок (невитребувані земельні частки (паї) реформованого КСП "Родина" загальною площею 133,3586га розташовані на території Черняхівської селищної територіальної громади (Горбулівського старостинського округу), Житомирської області";

- визнати незаконним та скасувати рішення Черняхівської селищної ради 57 сесії селищної ради 7 скликання від 30 травня 2025 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), що входять до невитребуваних земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ФГ "ЮЛІСОФ".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірні земельні ділянки перебували в оренді ТОВ "ГОРБУЛІВ-АГРО". На виконання наказу Господарського суду Житомирської області №906/356/24 від 10.12.2024 про стягнення з ТОВ "ГОРБУЛІВ-АГРО" на користь ТОВ "МГМ-АГРО" 2 464 052,00грн заборгованості, державним виконавцем було винесено постанову від 14.02.2025 про арешт майна боржника, саме: майнового права оренди земельних ділянок сільськогосподарського виробництва, що належить боржнику - ТОВ "ГОРБУЛІВ-АГРО". Однак ТОВ "ГОРБУЛІВ-АГРО" після відкриття виконавчого провадження та накладення арешту державним виконавцем на право оренди спірних земельних ділянок, діючи протиправно, з метою уникнення відповідальності та сплати боргу, відмовилося від права оренди таких земельних ділянок та клопотало перед відповідачем про передання в оренду цих же земельних ділянок своїй іншій юридичній особі - ФГ "ЮЛІСОФ". Таким чином, в межах виконавчого провадження, стягувачем за яким є позивач, було накладено арешт на право оренди земельних ділянок, які в подальшому, на підставі оспорюваних рішень Черняхівської селищної ради, незаконно передані в оренду іншій юридичній особі.

Ухвалою суду від 20.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 22.12.2025.

Ухвалою суду від 22.12.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, по 18.02.2026 (включно); відкладено підготовче засідання на 26.01.2026.

26.01.2026 від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування рішення Черняхівської селищної ради від 30.05.2025 "Про передачу в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ФГ "ЮЛІСОФ" 53 земельних ділянок (невитребувані земельні частки (паї) реформованого КСП "Родина" загальною площею 133,3586га розташовані на території Черняхівської селищної територіальної громади (Горбулівського старостинського округу), Житомирської області" на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України (т.1, а.с.235-236).

26.01.2026 представник позивача подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову, стягнення з відповідача 48 000,00грн витрат на правничу допомогу та 6 056,00грн сплаченого судового збору на підставі ч.1 та ч.3 ст.130 ГПК України (а.с.244).

У судовому засіданні 26.01.2026 оголошено перерву до 04.02.2026, відповідно до ч.5 ст.183 ГПК України.

04.02.2026 від представника ТОВ "МГМ-АГРО" надійшла заява про розподіл судових витрат, у якій позивач просить стягнути з відповідача 48 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу та 6 056,00грн судового збору.

04.02.2026 представник відповідача подав заперечення на заяву позивача від 26.01.2026 у якій зазначає, що відповідач не вчиняв дій щодо добровільного задоволення позовних вимог саме в розумінні ч.3 ст.130 ГПК України, обставини справи змінилися незалежно від волі позивача. Також вказує, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 48 000,00грн є неспівмірною зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та витраченим часом.

Дослідивши в судовому засіданні заяву представника відповідача про закриття провадження у справі, на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 у справі №916/3006/23).

Суд зазначає, що поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому необхідно надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову необхідно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №13/51-04 також виснувала, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна тощо). Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Подаючи клопотання про закриття провадження у справі №906/1507/25, на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, в частині визнання незаконним та скасування рішення Черняхівської селищної ради від 30.05.2025 "Про передачу в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ФГ "ЮЛІСОФ" 53 земельних ділянок (невитребувані земельні частки (паї) реформованого КСП "Родина" загальною площею 133,3586га розташовані на території Черняхівської селищної територіальної громади (Горбулівського старостинського округу), Житомирської області" відповідач вказує, що 01.12.2025 на адресу Черняхівської селищної ради надійшов лист від ФГ "ЮЛІСОФ", в якому суб`єкт господарювання просить скасувати вищевказане рішення. Враховуючи зазначений лист ФГ "ЮЛІСОФ", 19.12.2025 Черняхівською селищною радою прийнято рішення "Про скасування рішення від 30.05.2025 "Про передачу в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва".

Тобто, обґрунтовуючи наявність підстави для закриття провадження у справі, відповідач ототожнює різні за змістом та процесуальними наслідками правові поняття: відсутність предмету спору та ефективність способу захисту порушених прав. При цьому відповідач наголошує, що виконання вимог позивача не було добровільним визнанням позову в розумінні процесуального закону.

В свою чергу, у поданому до суду позові, позивач просить визнати незаконними та скасувати рішення Черняхівської селищної ради (з моменту їх прийняття).

Відтак, те, що Черняхівська селищна рада після відкриття провадження у справі фактично прийняла рішення про скасування оспорюваного рішення ради (яке скасоване з моменту прийняття відповідного рішення про скасування, а не з моменту його прийняття), не є підставою для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Розглянувши заяву позивача про відмову від позову, суд враховує наступне.

Як визначено в п.1 ч.2, ч.6 т.46 ГПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу. Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

За змістом частин 1-3 ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд встановив, що заява про відмову від позовних вимог підписана представником позивача - адвокатом Ширко Мариною Романівною.

Таким чином, оскільки відмова від позову є формою реалізації прав позивача, відповідна заява підписана від імені позивача уповноваженою особою, не суперечить чинному законодавству, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд приймає відмову позивача від позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

На підставі викладеного, оскільки позивач відмовився від позову та відмову прийнято судом, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі №906/1507/25 в частині визнання незаконними та скасування рішень Черняхівської селищної ради.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (ч.4 ст.231 ГПК України).

Згідно з ч.3 ст.130 ГПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

При цьому, зазначена частина 3 статті 130 ГПК України застосовується як підстава для відшкодування судових витрат лише в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №199/9188/16-ц).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, у заяві про відмову від позову від 26.01.2026 та від 04.02.2026 позивач просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат, а саме позивач просив стягнути з відповідача 48 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката і покласти сплату судового збору на відповідача, оскільки позивач не підтримує свої позовні вимоги внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення цього позову.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Згідно з ч.4 ст.126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї) що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 5 ст.129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховною Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі N 755/9215/15-ц, Верховним Судом у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19.

Разом з тим, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі N 912/1025/20).

Під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 126 ГПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Беручи до уваги те, що висновки "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося іншою стороною відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

За результатами розгляду справи №902/347/18 22.11.2019 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалила постанову, у якій зазначила, що при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах має враховуватись правова позиція щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, тому висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав неспівмірності із складністю справи та часом, витраченим на виконання відповідних послуг не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 923/121/20.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач в заяві про відмову від позову від 08.02.2024 також просив стягнути з відповідача на його користь 48 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Із наявних у справі матеріалів вбачається та як встановлено судом, ТОВ "МГМ-АГРО" надано на підтвердження понесення витрат на послуги адвоката такі докази:

- витяг з Єдиного реєстру адвокатів України;

- договір №21 про надання правничої допомоги від 03.09.2025;

- довіреність в порядку передоручення від 11.12.2024;

- акти про надання правничої допомоги №1-21 від 17.11.2025, №2-21 від 12.12.2025, №3-21 від 26.01.2026;

- платіжні інструкції №640 від 16.09.2025, №882 від 08.12.2025, №46 від 26.01.2026, які свідчать про перерахування адвокату гонорару за договором про надання правничої допомоги №21 від 03.09.2025.

З огляду на вищенаведене, позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі, і це підтверджується матеріалами справи.

У даному випадку суд враховує наступні критерії визначення розміру витрат на правову допомогу: незначний ступінь складності справи; розгляд справи у загальному позовному провадженні, який закінчився у другому підготовчому засіданні у зв`язку з відмовою позивача від позову, вартість відповідних послуг адвокатів, яка склалася в регіоні.

Крім того, аналізуючи надані адвокатом позивача послуги, суд зазначає, що виокремлення адвокатом таких послуг як "знайомлення та проведення правого аналізу документів наданих клієтом, що становлять предмет спору"; "надання консультацій з приводу накладення арешту на право оренди земельної ділянки, дії та наслідків порушення такого арешту відповідно до вимог ЗУ "Про виконавче провадження""; "надання консультацій з приводу порядку та підстав визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, порядку скасування та його наслідків"; "складення стратегії по справі"; "юридичний аналіз судової практики Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду з категорії справ про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування"; "подання адвокатських запитів"; "підготовка проекту та подання позовної заяви до господарського суду Житомирської області про визнання незаконними рішень Черняхівської селищної ради" фактично дублюють одна одну послугу та не утворюють самостійного правового результату, який би міг обґрунтовувати їх окрему оплату.

Вищеперелічені адвокатом в актах про надання правничої допомоги послуги, при цьому без визначення скільки було витрачено загалом годин є необґрунтованими, не відповідають критерію необхідності та дійсності, адже всі вище перелічені послуги охоплюються послугою із підготовки та подання позовної заяви.

З огляду на викладене, розмір витрат на правову допомогу адвоката, які позивач просить суд покласти на відповідача, у розмірі 48 000,00грн не співмірний до предмета спору та складності цієї справи.

Відтак, надавши оцінку усім доданим до заяви доказам з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, врахувавши критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначені ч.4 ст.126 ГПК України, враховуючи, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (опрацювання матеріалів та складання тексту позовної заяви, відповіді на відзив), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є 8 000,00грн витрат позивача на професійну правничу допомогу, котрі відповідно до вимог ст.129 ГПК України слід покласти на відповідача у зазначеному розмірі.

Доводи відповідача, що відповідач не вчиняв дій щодо добровільного задоволення позовних вимог саме в розумінні ч.3 ст.130 ГПК України, а тому позивач не вправі заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи, не враховуються судом, так як в даному випадку ухвалою суду закрито провадження у справі на підставі заяви позивача про відмову в позові, і ці дії вчинені позивачем внаслідок скасування відповідачем оспорюваного рішення після відкриття провадження у даній справі, тобто в даному випадку позивач відмовився від своїх позовних вимог до відповідача, внаслідок задоволення їх останнім. Отже, враховуючи ч.3 ст.130 ГПК України, саме позивач має право звернутися до суду із заявою про стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Щодо стягнення судового збору.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 6 056,00грн, що підтверджується платіжною інструкцією №822 від 13.11.2025 (а.с.7).

Позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у загальному розмірі 6 056,00грн.

В даному випадку суд вважає за необхідне застосувати приписи ч.1 ст.130 ГПК України, якою передбачено, що у разі відмови позивача від позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір", зокрема, у разі відмови позивача від позову, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на те, що позивач до початку розгляду справи по суті відмовився від позову і така відмова прийнята судом, суд дійшов висновку повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 3 028,00грн.

Суд роз`яснює, що 07.01.2025 набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26.11.2024 №606 "Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.12.2024 за № 1888/43233. Даним наказом внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону України "Про судовий збір".

З механізмом повернення судового збору можна ознайомитись за посиланням на сайті Господарського суду Житомирської області: https://zt.arbitr.gov.ua/sud5007/pres-centr/news/1737101/.

Решта сплаченого судового збору в сумі 3 028,00грн покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 130, 191, 231, 234 Господарського процесуального кодексу України, ст.7 Закону України "Про судовий збір", суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

2. Прийняти відмову позивача від позову.

Закрити провадження у справі у зв`язку із відмовою позивача від позову, на підставі п.4 ч.1 ст.231 ГПК України.

3. Стягнути з Черняхівської селищної ради (майдан Рад, 1, смт.Черняхів, Житомирський район, Житомирська область, 12301, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МГМ-АГРО" (вул.Іоанна Павла, ІІ, м.Київ, 01042, )

- 8 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу;

- 3 028,00грн судового збору.

4. В решті вимог заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

5. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "МГМ-АГРО" (вул.Іоанна Павла, ІІ, м.Київ, 01042, ) з Державного бюджету України 50% судового збору в розмірі 3 028,00грн, сплаченого згідно з платіжною інструкцією №822 від 13.11.2025.

6. Засвідчений гербовою печаткою суду примірник даної ухвали є підставою для повернення ТОВ "МГМ-АГРО" судового збору у встановленому цією ухвалою розмірі.

Ухвала набрала законної сили 04.02.2025 та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Соловей Л.А.

Друк:

1 - у справу;

2,3 - сторонам через "Електронний суд".