ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

"12" лютого 2026 р.м.ОдесаСправа № 916/5006/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю. М., розглянувши матеріали вх.№5143/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" (73000, Херсонська обл., місто Херсон, вул. Ракетна, буд. 110-А)

до відповідачів: 1. Держави Російська Федерація в особі: Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житная, буд. 14); Міністерства оборони Російської Федерації (119160, Російська Федерація, м. Москва, вул. Знам`янка, буд. 19), Федерального казначейства Російської Федерації (109097, Російська Федерація, м. Москва, вул. Ільїнка, буд. 9)

2. Публічного акціонерного товариства "Газпром" (197229, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, проспект Лахтинський,, буд. 2, корп. 3, буд. 1)

3. Товариства з обмеженою відповідальністю Газпром Капітал (195277, Російська Федерація, місто Санкт-Петербург, внутрішньоміська територія, муніципальний округ Сампсонієвське, Большой Сампсоніївський проспект, будинок 28/2, літера д, приміщення 43-н, приміщення 58)

4. Міжнародної Компанії Товариства з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед (236006, Російська Федерація, Калінінградська область, міський округ міста Калінінград, місто Калінінград, бульвар Сонячний, будинок 3, офіс 4)

про стягнення 476 561 431 грн

ВСТАНОВИВ:

15.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації та Федерального казначейства Російської Федерації, а також до Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал" та Міжнародної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед, в якій просить суд стягнути солідарно з відповідачів майнову шкоду у розмірі 476 561 431 грн, що еквівалентно 9 736 055 євро 76 центів та 11 146 283 долари 30 центів, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про понесення збитків через неможливість провадження подальшої діяльності підприємства внаслідок протиправних дій Російської Федерації.

Ухвалою суду від 22.12.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" за вх.№5143/25 від 15.12.2025 залишено без руху та встановлено позивачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду доказів надсилання копії позовної заяви і доданих до неї документів відповідачам.

Ухвала суду від 22.12.2025 була надіслана позивачу до його електронного кабінету та доставлена 23.12.2025 о 22:54, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.

29.12.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з доказами надсилання копії позовної заяви відповідачу.

13.01.2026 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, згідно якої останній, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, зазначені недоліки усунув, надавши докази направлення копій позовної заяви відповідачам.

Ухвалою суду від 14.01.2026 відкрито провадження у справі №916/5006/25, прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 15.01.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" за вх.№5143/25 від 15.12.2025 залишено без руху в порядку ч.11 с.176 ГПК України та встановлено позивачу строк п`ять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у сумі 1 059 800 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що п.22 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" не підлягає застосуванню у цьому випадку, оскільки за цією нормою від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави агресора, і ця норма Закону містить пряме вказання до застосовування і не має розповсюдження до справ за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором, як і таких що замінюють або доповнюють останню).

Відтак, враховуючи, що позивач визначає у якості відповідачів, зокрема, господарюючих суб`єктів (відповідачі 2, 3, 4), у даному випадку відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору у частині позовних вимог до господарюючих суб`єктів.

При прийнятті ухвали судом врахована правова позиція, викладена у постанові КГС ВС від 11.11.2025 у справі №911/591/25.

Також вказаною ухвалою суду позивача було попереджено про наслідки недотримання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, передбачені ч. 13 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала суду від 15.01.2026 була надіслана позивачу до його електронного кабінету 15.01.2026 о 17:09, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, наявна у матеріалах справи.

26.01.2026 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (направлена засобами поштового зв`язку 20.01.2026), у якій останній зазначив, що позовні вимоги заявлені до держави Російська Федерація, а зазначені юридичні особи фактично є похідними відповідачами, як особи, які згідно доктрини alter ego можуть нести відповідальність за дії держави Російська Федерація.

Позивач також зазначив про неможливість застосування до даної справи правових висновків, викладених у постанові КГС ВС від 11.11.2025 у справі №911/591/25 з огляду на те, що у вказаній справі Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації мала статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а не відповідача.

Крім того, позивач зазначив, що у даному випадку має застосовуватися п.6 ч.1 ст.5 Закон України "Про судовий збір" з огляду на те, що саме в межах кримінального провадження було встановлено завдання шкоди позивачеві Російською Федерацією. При цьому, позивач зазначив про фактичну неможливість сплатити судовий збір, адже він становить для позивача непомірний та фактично непосильний фінансовий тягар.

Згідно з ч.13 ст.176 ГПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Фактично предметом встановлення у даному випадку є питання можливості застосування до заявленого позову п.22 та п.6 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Пунктом 22 частини 1 статті 5 Закону України"Про судовий збір" установлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором" від 27.01.2015, беручи до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнає Російську федерацію державою-агресором.

Отже, вказаною постановою визначено агресором саме Російську федерацію, а не будь-яких інших суб`єктів, пов`язаних з нею.

Предметом позову у даній справі є солідарне стягнення з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації та Федерального казначейства Російської Федерації, а також з Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал" та Міжнародної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед, майнової шкоди у розмірі 476 561 431 грн, що еквівалентно 9 736 055 євро 76 центів та 11 146 283 долари 30 центів, а також судових витрат.

Отже, позивачем заявлено позов не тільки до Російської федерації в особі її органів, але і до трьох юридичних осіб - Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал", Міжнародної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед".

Суб`єктивне сприйняття позивачем Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал", Міжнародної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед", як alter ego Російської федерації не свідчить, що пункт 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" розповсюджується на позивачів, які заявляють позовні вимоги не тільки до Російської федерації, а і до окремих юридичних осіб.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові КГС ВС від 11.11.2025 у справі №911/591/25, який, за думкою суду, є цілком релевантним да правовідносин у даній справі.

При цьому суд звертає увагу, що позивач звертається до відповідачів з позовом про солідарне стягнення шкоди.

Згідно з ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 ЦК України).

При цьому боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.1 ст.544 ЦК України).

Крім того, солідарне стягнення суми судових витрат процесуальним законом взагалі не передбачено.

Отже у разі задоволення позову про солідарне стягнення збитків, позивач буде мати право вимагати виконання обов`язку (судового рішення) частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Натомість, за думкою суду, законодавча направленість норми, викладеної у п. 22 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", пов`язана саме із особливим порядком виконання рішень щодо стягнення коштів саме з держави-агресора, який є повністю відмінним від порядку звернення стягнення на активи іноземних юридичних осіб.

Отже, доводи позивача щодо наявності підстав для звільнення його від сплати судового збору згідно з п. 22 ч.1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" ґрунтуються на помилковому тлумаченні даної норми.

Суд також відхиляє доводи позивача щодо необхідності застосування положень пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, позивач не надав доказів вчинення кримінального правопорушення у вигляді відповідного судового рішення (вироку), винесеного щодо Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації та Федерального казначейства Російської Федерації, Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал" та Міжнародної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю Газпром Інтернешнл Лімітед.

При цьому, наданий витяг з ЄДРДР не є належним доказом вчинення особами, які зазначені позивачем в якості відповідачів, кримінального правопорушення.

Відтак, до позову у даній справі не застосовуються приписи пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 907/285/22.

Щодо посилань позивача стосовно покладення на нього непомірного тягаря у випадку встановлення обов`язку щодо сплати судового збору суд зазначає наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення суду від 28.10.1998 у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, № 32).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (рішення суду від 28.11.2006 у справі "Апостол проти Грузії", заява № 40765/02). При цьому, суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дію в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 у справі "Станков проти Болгарії", заява № 68490/01).

Суд відмічає, що законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат); по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

Європейський суд з прав людини в рішенні "Креуз проти Польщі" у справі 28249/95 від 19.06.2001 зазначив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, вимога суду щодо сплати судового збору за відсутності встановлених підстав для його звільнення не може вважатися непомірним тягарем для позивача.

При цьому, судом за відсутності відповідного клопотання позивача не вирішувалося та не вирішується питання про звільнення від сплати судового збору, його розстрочення або відстрочення.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що встановлений судом строк на усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення відповідної ухвали, закінчився 21.01.2026 та станом на зазначену дату та наразі позивачем недоліки позовної заяви усунуто не було (не було сплачено судовий збір у сумі 1 059 800 грн за позовні вимоги, заявлені до господарюючих суб`єктів відповідачів 2,3,4, при цьому, не було виключено останніх з кола відповідачів), суд доходить висновку про залишення позову без розгляду.

При цьому, суд звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна", що відповідно до ч.4 ст. 226 ГПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Керуючись ст.162, 164, ч.13 ст.176, п.8 ч.1 ст. 226, ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Екобіотек-Україна" у справі №916/5006/25 залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили 12.02.2026 та може бути оскаржена в порядку ст.256 ГПК України.

Суддя Ю.М. Щавинська