ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1197/25

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Худенко А.А.

за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.

за позовом Хустської міської ради, м. Хуст Закарпатської області до відповідача ТОВ «Торговий дім «Кверкус», м. Хуст Закарпатської області про скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційну дію/запис від 27.02.2023 за №002096806 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «ТД «Кверкус»,

Представники сторін, що з`явились у судове засідання:

від позивача (в режимі відеоконференції) - Бредіхіна Н.О., представник в порядку самопредставництва

від відповідача - не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

До Господарського суду Закарпатської області надійшла позовна заява Хустьської міської ради до відповідача ТОВ "Торговий дім «Кверкус»" про скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційну дію/запис від 27.02.2023 за №002096806 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «ТД «Кверкус» на підставі 89, 93 ЦК України.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.11.2025, яке відкладено на 16.12.2025.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 січня 2027.

Судове засіданні У судовому засіданні 27 січня 2027 суд після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч. 2 ст. 219 ГПК України суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 05.02.2026 на 14:00 год.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача викладена у позовній заяві

Хустська міська рада звертається до суду з даним позовом до ТОВ «ТД «Кверкус» про скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ЄДР) реєстраційної дії/запису про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу товариства щодо його місцезнаходження за адресою по вул. Львівська, буд. 27, квартира (офіс) 4, м. Хуст Закарпатської області, оскільки зазначена поштова адреса взагалі відсутня у Хустській міській територіальній громаді, внесені відомості до ЄДР є недостовірними та порушують права позивача як органу місцевого самоврядування територіальної громади.

Наведене послугувало підставою подання даного позову про скасування зазначеного реєстраційного запису з посиланням на відсутність у відповідача правових підстав для внесення відомостей у ЄДР про його місцезнаходження за адресою вул. Львівська, буд. 27, квартира (офіс) 4, м. Хуст Закарпатської області через відсутність такої, та оскільки товариство відповідача та його посадові особи за такою адресою не знаходяться і не знаходилися, жодна діяльність товариства не здійснюється та відсутнє також будь-яке майно товариства.

Таким чином, відомості, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, про реєстрацію місцезнаходження ТОВ «ТД «Кверкус» за адресою Закарпатська область, м. Хуст, вул. Львівська, буд. 27-Б, кв. (офіс) 4 є недостовірними та порушують права Позивача як органу місцевого самоврядування територіальної громади.

При цьому, відомості, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, можуть бути використані третіми особами, що у свою чергу може порушувати інтереси Позивача та завдати шкоду його правам та інтересам з огляду на таке.

Відповідач має значний податковий борг в сумі 72,8 тис.грн.

Таким чином, на думку Позивача, реєстрація на території Хустської міської територіальної громади подібного суб`єкта господарювання несе серйозні репутаційні ризики для громади.

Окрім того, реєстрація Відповідача, який фактично не перебуває на території громади також призводить до викривлення статистичних даних громади щодо кількості підприємств, найманих осіб, сплати податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску, а також наявності на території громади підприємств- боржників до бюджету.

Частиною 2 ст.386 Цивільного Кодексу України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Враховуючи вищевикладене та оскільки, ТОВ «ТД «Кверкус» не знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Хуст, вул. Львівська, буд. 27-Б, кв. (офіс) 4, відсутні посадові особи, майно, документи, та будь-які ознаки проведення господарської діяльності, тому внесення змін до установчих документів щодо зміни адреси його місцезнаходження на Закарпатська область, м. Хуст, вул. Львівська, буд. 27-Б, кв. (офіс) 4, які внесені до ЄДР 27.02.2023 за №002096806, є недостовірними та підлягають скасуванню, в тому числі із тих підстав, що адреси місцезнаходження (реєстрації) Відповідача не існує.

Позиція відповідача

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165, 251 Господарського процесуального кодексу України та письмово висловленої позиції щодо розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження не надав, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив.

Враховуючи, що про розгляд справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, суд дійшов висновку, що він мав час та можливість надати свої заперечення щодо предмета спору, а також докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до положень ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Згідно звернення Головного управління ДПС у Закарпатській області за №9218/5/07- 16-13-09-07 від 15.09.2025 та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Хустській міській раді (далі - Позивач) стало відомо, що за адресою: Закарпатська область, м. Хуст, вул. Львівська, буд. 27, квартира (офіс) 4, зареєстроване Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кверкус» (далі - Відповідач).

Витягом з ЄДР від 23.09.2025 встановлено, що за адресою: вул. Львівська, буд. 27, квартира (офіс) 4, м. Хуст Закарпатської області - зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «Кверкус» ().

З даних ЄДР вбачається що запис за № 002096806 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «ТД «Кверкус» щодо його місцезнаходження за зазначеною адресою 27.02.2023 внесено державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Абрамовою Т.І.

Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 23.09.2025, встановлено, що за даною адресою відсутнє дане домогосподарство.

Суд зазначає, що спір розглядається в межах позовної вимоги скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань реєстраційну дію/запис від 27.02.2023 за № 002096806 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «ТД «Кверкус» ().

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців регулюються Закон України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 15.05.2003 №755-IV (з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на час вчинення оскаржуваних реєстраційних дій, далі - Закон №755-IV).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №755-IV, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону №755-IV, установчий документ юридичної особи - установчий акт, статут, програма політичної партії, модельний статут, засновницький договір, одноособова заява (меморандум), положення тощо.

Згідно з підпунктом 10 пункту 2 статті 9 Закону №755-IV в Єдиному державному реєстрі серед інших містяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Слід також зазначити, що законодавством не передбачена така підстава для скасування державної реєстрації змін до установчих документів, як неправдивість даних щодо зміни місця знаходження юридичної особи.

Крім того, позивачем не доведено фактів порушення його прав та неможливості реалізації визначених законодавством функцій (до яких не віднесено контроль за внесенням до Реєстру достовірних відомостей щодо місцезнаходження юридичної особи) у зв`язку зі зміною місцезнаходження господарюючого суб`єкта; сама ж по собі державна реєстрація змін до установчих документів, пов`язаних із зміною місцезнаходження юридичної особи, не створює перешкод для здійснення позивачем своїх повноважень.

У разі реєстрації (зміни місцезнаходження) юридичної особи, у її органів управління виникають відповідні обов`язки, що визначаються законами України, зокрема передбачені ст. 16 Податкового кодексу: стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України; вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи тощо.

Права контролюючих органів щодо юридичної особи - платника податків визначаються зокрема нормами ст. 20 Податкового кодексу, до яких відносяться такі повноваження: аналізувати фінансовий стан платника податків, що має податковий борг, та стан забезпечення такого боргу податковою заставою; звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами; звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг на суму податкового боргу або його частини; звертатися до суду щодо припинення юридичної особи та припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання; звертатися до суду із заявами щодо порушення справ про банкрутство тощо.

Відповідно до приписів п. 41.1.1. ст. 41 Податкового кодексу України податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) є Контролюючими органами та органами стягнення, контролюють дотримання законодавства з питань оподаткування, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Податковим кодексом України визначено також умови і порядок зняття юридичної особи з податкового обліку. Так, згідно пункту 67.2 статті 67 Податкового кодексу України встановлено, що Контролюючі органи в установленому законом порядку мають право звертатися до суду про винесення судового рішення щодо:

припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;

скасування державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;

скасування державної реєстрації змін до установчих документів.

Таким чином, орган державної податкової служби України наділений повноваженням на звернення до суду з позовом на підставі вище вказаної статті. Проте такі спори не відносяться до юрисдикції господарських судів, належать до підсудності адміністративним судам України.

Суд зауважує, що згідно правил, визначених приписами ст. 25-1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003 реєстраційна дія, зокрема зміна місцезнаходження юридичної особи, проводиться без участі державного реєстратора в автоматичному режимі та виключно на підставі відомостей, зазначених керівником юридичної особи у заяві. Зміна адреси місцезнаходження не потребує внесення змін до установчих документів.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 25-1 Закону України №755-IV від 15.05.2003 така реєстраційна дія в Єдиному державному реєстрі, що проведена в автоматичному режимі, вважається дією технічного адміністратора Єдиного державного реєстру та може бути оскаржена до суду або до Міністерства юстиції України в порядку, передбаченому статтею 34 цього Закону.

Відповідно до змісту ст. 33 Закону України №755-IV від 15.05.2003 визначено заходи, що вживаються суб`єктом державної реєстрації та державним реєстратором у разі виявлення порушення законодавства.

Так, (ч. 1.) у разі якщо під час прийому документів для державної реєстрації або проведення реєстраційних дій у суб`єкта державної реєстрації, державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, вони негайно повідомляють про це відповідні правоохоронні органи для вжиття необхідних заходів.

Повідомлення правоохоронних органів для вжиття необхідних заходів не є підставою для відмови у державній реєстрації.

У разі виявлення державним реєстратором невідповідності законодавству проведеної реєстраційної дії державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це юридичну особу, громадське формування, що не має статусу юридичної особи, або фізичну особу - підприємця, стосовно яких проведено реєстраційну дію, для подачі державному реєстратору документів, передбачених цим Законом, або звернення до суду для вжиття заходів щодо усунення виявлених порушень (ч. 2.).

Позивачем не додано справи доказів того, що ним повідомлено державного реєстратора про несправжність (недостовірність) поданих документів, та про необхідність вжиття заходів, визначених ст. 33 цього Закону для подачі заявником достовірних документів (інформації).

Також, відповідно до норм Кодексу України з процедур банкрутства визначено спосіб захисту інтересів держави Контролюючим органом, уповноваженим відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування подати заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство юридичної особи, адреса реєстрації якої є недостовірною при наявності заборгованості перед державою з податків і зборів.

Суд зауважує, що Позивач не є органом державної податкової служби, а є органом місцевого самоврядування та Позивач вказує на порушення цивільного права органу місцевого самоврядування. Втім, як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем та Відповідачем відсутні цивільно-правові відносини, а позов грутнується на фактах, що свідчать про недостовірність запису про реєстрацію нового місцезнаходження юридичної особи.

Позивач зокрема на обгрунтування своїх вимог посилається на частину 2 ст. 386 Цивільного Кодексу України та вказує, що визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. (останній абзац арк. 5 позовної заяви). Проте не вказує яке його право власності та яким чином порушується відповідачем. Інших посилань на норму закону якою визначене цивільне право позивача і яке на думку останнього порушується відповідачем позивач суду не вказав.

Таким чином, на думку суду орган місцевого самоврядування із надуманих підстав, посилаючись на частину 2 ст.386 Цивільного Кодексу України вказав на ніби порушене його право. Крім цього, бажання покращити статистичні данні на території гормади посилаючись на недоведене порушення цивільного права не є правом Позивача.

Стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

На думку суду під час судового розгляду Позивачем не вказано яке передбачене законодавством право реально порушується та яким чином відновиться його право у разі задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Перевіривши докази у справі, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають до задоволення, оскільки відсутнє порушене право Позивача у спірних правовідносинах саме Відповідачем. В задоволенні позову належить відмовити повністю. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що відсутність порушення прав та інтересів позивача відповідачем є самостійною підставою для відмови в позові (п.61 постанови ВПВС від 17.08.2022 у справі №910/10006/19, п.7.13 постанови ВПВС від 03.11.2020 у справі №916/3146/17, п.8.9 постанови ВПВС від 08.10.2019 у справі №916/2084/17).

Відтак, беручи до уваги доводи наведені сторонами та докази що містяться в матеріалах суд доходить до висновку про відмову в задоволені позову.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 05.02.2026

Суддя А.А. Худенко