ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2026 р. Справа№ 910/4076/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

представників сторін:

від позивача: Бородкін Д.І.

від відповідача: Литвин В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025, повний текст якого складений 24.09.2025,

у справі № 910/4076/25 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто ТВ Сервіс»

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат»

про витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Місто ТВ Сервіс» ( далі- позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» (далі- відповідач), в якому просить суд витребувати у ОСББ « 37 Карат» на користь ТОВ «Місто ТВ Сервіс»: антивандальний бокс БК550 - 2 шт; антивандальний бокс БК200 - 14 шт; оптичний приймач Arcotel GA8030 - 1 шт; світч DLink DGS3100-24TG - 1 шт; світч Foxgate S6008-E2-AiPOE - 1 шт; модуль SFP1310 - 1 шт; відеореєстратор NL-8NVR - 1 шт; жорсткий диск ST200VX015(2TБ) - 1 шт; відеокамера ІРС 2D28-F1S-30 - 3 шт; відеокамера ІРС 2B36-X1S-30 - 3 шт.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору № 31/12-21 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку від 31.12.2021, позивач розмістив власне рухоме майно (обладнання) на технічному та другому поверсі будинку за адресою: пр-т Академіка Глушкова, 37, балансоутримувачем якого є відповідач, а також встановив на вказаному будинку та в будинку шість відеокамер. Однак, після закінчення дії договору відповідач відмовився повертати обладнання та надати доступ для його демонтажу.

Короткий зміст рішення господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 позовні вимоги задоволено.

Витребувано у Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "37 Карат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто ТВ Сервіс", рухоме майно, а саме: антивандальний бокс БК550 - 2 шт; антивандальний бокс БК200 - 14 шт; оптичний приймач Arcotel GA8030 - 1 шт; світч DLink DGS3100-24TG - 1 шт; світч Foxgate S6008-E2-AiPOE - 1 шт; модуль SFP1310 - 1 шт; відеореєстратор NL-8NVR - 1 шт; жорсткий диск ST200VX015(2TБ) - 1 шт; відеокамера ІРС 2D28-F1S-30 - 3 шт; відеокамера ІРС 2B36-X1S-30 - 3 шт.

Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "37 Карат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто ТВ Сервіс" 2 422,40 грн судового збору.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач під час розгляду справи не спростував того факту, що на підставі договору відбулось встановлення обладнання позивача в приміщеннях відповідача, як і не заперечив однозначно, що майно, яке просить витребувати позивач, у приміщеннях за адресою: просп. Академіка Глушкова, 37 не знаходиться.

Таким чином, надані позивачем докази, на переконання суду, є більш вірогідними на доведення того факту, що спірне рухоме майно, яке просить витребувати позивач, фізично утримується відповідачем.

При цьому, відсутні правові та законні підстави для такого утримання рухомого майна позивача.

Отже, встановлені обставини та подані докази в сукупності більш вірогідно свідчать, що спірне рухоме майно перебуває у володільця - відповідача без жодних правових підстав, не в межах цивільних угод, укладених з позивачем.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що жодна умова додатку № 2 до договору не передбачає, що IP відеокамери передаються відповідачу у власність. Додаток № 2 передбачає виконання робіт та надання послуг протягом визначеного періоду та не визначає перехід права власності.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що відеокамери ІРС 2D28-F1S-30 у кількості 3 шт; та відеокамери ІРС 2B36-X1S-30 у кількості 3 шт також підлягають витребуванню на користь відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав факт розміщення обладнання доведеним, не дослідивши жодного належного доказу

погодження та фактичного місця його розміщення, реальної займаної таким

обладнанням площі або передачі цього всього обладнання відповідачу.

Також апелянт зауважує, що у договорі № 31/12-21 від 31.12.2021 на підставі якого виникли взаємовідносини сторін та надано дозвіл до будинку відповідача є згадка лише про шість відеокамер та два комунікаційні бокси. Водночас, позовні вимоги позивача та рішення суду першої інстанції покладає на відповідача обов`язок повернути все те обладнання (антивандальні бокси в загальній кількості 16 шт., світчі, модулі, відеореєстратор, оптичний приймач, жорсткий диск) згадки про яке та домовленостей щодо розміщення якого у сторін не було досягнуто.

Крім того, апелянт зазначає, що єдиний документ, на який суд послався, це акт введення в експлуатацію розподільчої кабельної мережі від 18.10.2022, який не підписаний відповідачем; не містить відомостей про фактичне місце встановлення конкретних одиниць обладнання; складений позивачем в односторонньому порядку; не був поданий відповідачу для ознайомлення до моменту судового розгляду. Апелянт стверджує, що суд не встановив жодних доказів, що це обладнання дійсно перебуває у володінні відповідача чи розміщене в будинку, який він обслуговує.

Скаржник також звертає увагу, що суд безпідставно прийняв до уваги видаткові накладні № Б-00000072 від 12.12.2021 та № Б-00000002 від 16.12.2021, які датовані раніше за дату укладення договору № 31/12-21 від 31.12.2021 та не підтверджують факту передачі чи встановлення майна саме у будинку відповідача. Вказані документи, на його думку, лише свідчать про придбання позивачем обладнання (в переліку якого є лише відеокамери, що згодом знайшли своє відображення в домовленостях сторін) і не доводять, що воно стало предметом виконання договору з відповідачем.

Апелянт вважає, що суд безпідставно ототожнив факт придбання обладнання позивачем із фактом його розміщення у спільному майні співвласників відповідача, що є помилковим висновком, зробленим без належного дослідження доказів.

Апелянт зазначає, що встановлені позивачем шість відеокамер це результат виконаних робіт на користь відповідача, а не об`єкти, які підлягають поверненню. Судом не враховано, що умови договору були належно виконані і на цій підставі позивач звільнявся від щомісячних платежів протягом трьох років. Відповідач, у свою чергу, прийняв ці роботи, ввів камери в експлуатацію та взяв їх на баланс, що підтверджується актом введення в експлуатацію від 27.10.2023 та бухгалтерською довідкою ОСББ № 1 від тієї ж дати.

Скаржник наголошує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам відповідача, поданим на підтвердження належного обліку та введення в експлуатацію встановлених шести ІР відеокамер, зокрема: акту введення в експлуатацію обладнання № 1 від 27.10.2023, бухгалтерській довідці № 1 від 27.10.2023. Вказані документи, на думку апелянта, підтверджують факт прийняття результатів робіт і виключають наявність у діях відповідача ознак безпідставного володіння чужим майном.

Апелянт зауважує, що суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 1212 ЦК України про безпідставне набуття майна (шести ІР відеокамер), оскільки правова підстава існувала, це договір № 31/12-21 від 31.12.2021, який діяв до 31.12.2024 та виконувався належним чином. Тому, апелянт вважає, що посилання суду на ст. 1212 ЦК України є юридично хибним, адже передане позивачем обладнання (шість ІР відеокамер) є частиною зустрічного виконання, а не об`єктом безпідставного збагачення або незаконного володіння.

Крім того, апелят звертає увагу, що резолютивна частина рішення суду є невизначеною та суперечливою, що унеможливлює його реальне виконання. А саме, суд зобов`язав відповідача повернути перелік обладнання, не встановивши жодних ідентифікаційних ознак (серійних номерів, точних місць розміщення, технічних характеристик та інших індивідуальних ознак) та не з`ясувавши, де конкретно може перебувати це обладнання у володінні будинку відповідача.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 18.11.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Крім того, позивач вказує, що відповідач жодного разу не заперечував проти факту розміщення обладнання на 2 та 22 технічних поверхах будинку за адресою: пр-т Академіка Глушкова, 37, балансоутримувачем якого є відповідач (далі - будинок). Власне надання позивачу можливості розмістити телекомунікаційне обладнання для надання жителям будинку телекомунікаційних послуг і було предметом укладеного між сторонами договору №31/12-21 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку від 31.12.2021.

Також, позивач зауважує, що судом першої інстанції правильно встановлено, що жодна умова додатку №2 не передбачає, що ІР відеокамери передаються відповідачу у власність. На таку умову договору не посилається і відповідач. Вважає твердження відповідача, що шість ІР відеокамер є результатом виконаних позивачем на користь відповідача робіт, є помилковим, оскільки позивач не є виготовлювачем ІР відеокамер та не виконував на користь відповідача роботи з виготовлення відеокамер. Об`єкт матеріального світу, ІР відеокамери, виникають внаслідок їх виготовлення виробником, а не внаслідок їх монтажу. Виконання робіт з монтажу відеокамер необхідне для надання послуг з цілодобового безперервного доступу до шести ІР відеокамер (п. 1.2 додатку №2 до договору).

Позивач вважає також необгрунтованими твердження відповідача про правомірне набуття ним права володіння майном позивача. Позивач, посилаючись на правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, яка викладена у постанові від 14.11.2024 № Б26/161-09 (904/4631/22), вважає, що відповідач безпідставно стверджує, що договір, акт та бухгалтерська довідка від 27.10.2023 є правовою підставою набуття ним права власності на частину обладнання, зокрема на відеокамери.

Позивач звертає увагу, що апелянт безпідставно посилається на наявність у позивача неіснуючого обов`язку передати належне йому обладнання як частину зустрічного виконання. Однак, жодне положення договору не містить такого чи подібного обов`язку. Встановлення обладнання, передбачене договором та актами, ніяким чином не є виконанням зобов`язання позивача, оскільки такого обов`язку не передбачено умовами договору. Акт від 12.01.2022 підтверджує лише факт виконання робіт та не має ознак акту прийому-передачі майна. Таким чином, на думку позивача, відповідач безпідставно набув у власність належне позивачеві майно, яке підлягає поверненню.

Позивач зауважує, що доводи відповідача, що акт від 27.10.2023 р. та бухгалтерська довідка №1 від 27.10.2023 є правовими підстави набуття ним права власності на відеокамери є необґрунтованими, оскільки навпаки такі документи підтверджують наявність у діях відповідача ознак безпідставного володіння чужим майном та підтверджують факт прийняття результатів робіт, однак безпідставно прирівнює до факту прийняття обладнання у власність. Документи були оформлені відповідачем майже через два роки після підписання договору. Відповідно, намір заволодіти майном позивача виник не під час укладення договору, а через два роки після його підписання. На думку позивача, відповідач у момент підписання договору усвідомлював, що отримує лише послуги позивача, а не майно. Поява наміру заволодіти частиною майна позивача свідчить про зміну поведінки відповідача, як сторони договору, що суперечить його умовам.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2025 апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4076/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/4076/25 залишено без руху.

27.10.2025 від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків з доказами доплати судового збору у розмірі 726,72 грн (платіжна інструкція №1286 від 24.10.2025).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4076/25 та розгляд апеляційної скарги призначено на 24.11.2022.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025 у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у відрядженні, апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4076/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/4076/25 прийнято до свого провадження у складі: головуючого судді - Майданевича А.Г., суддів Суліма В.В., Гаврилюк О.М. та призначено на 22.12.2025.

У судовому засіданні 22.12.2025 колегією суддів протокольною ухвалою продовжено строк розгляду справи у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги до 02.02.2026.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 02.02.2026 наполягав на задоволенні апеляційної скарги, з підстав, викладених у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто ТВ Сервіс" (далі - оператор) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "37 Карт" (далі - об`єднання) укладеного договір про участь у витратах на утримання і ремонт будинку № 31/12-21 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого об`єднання, з метою реалізації мешканцями житлового будинку, що знаходяться за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 37, права на отримання телекомунікаційних послуг від оператора, надає оператору можливість розміщення телекомунікаційного обладнання, яке використовуватиметься для надання жителям телекомунікаційних послуг (телебачення, доступу до інтернету, камер відеоспостереження та ін.), а оператор взамін на умовах визначених цим договором прийматиме участь у витратах об`єднання на утримання і ремонт будинку та/або виконує роботи на користь об`єднання, та надає безкоштовний доступ до погодженого переліку послуг.

Згідно з п. 1.2 договору місце встановлено телекомунікаційного обладнання визначається оператором та підлягає обов`язковому погодженню об`єднанням. Місце розміщення та площа, яку займатиме обладнання, зазначається у додатку № 1 до договору.

Пунктом 2.2.2 договору встановлений обов`язок об`єднання забезпечити оператору або уповноваженим ним особам безперешкодний цілодобовий доступ, у тому числі у святкові та вихідні дні, до розміщеного ним телекомунікаційного обладнання та прокладених кабелів для їх обслуговування або демонтажу.

Відповідно до п. 4.1 договору, останній набуває чинності з наступного дня після його підписання сторонами і діє до 31.12.2024.

Не пізніше ніж за 1 місяць до закінчення строку дії договору, сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах, що викладені у цьому договорі.

Сторонами погоджено та підписано додаток № 1 до договору, відповідно до якого на 22-му технічному поверсі розміщується комунікаційний бокс з обладнанням 1 та на 2-му технічному поверсі - комунікаційний бокс з обладнанням 2.

Також сторони підписали додаток № 2 договору, відповідно до п. 1 якого сторони досягли згоди, що на три роки дії договору, а саме до 31.12.2024 оператор звільнений від сплати загального визначеного щомісячного платежу за відшкодування витрат об`єднання по утриманню та ремонту будинку взамін виконання робіт та надання безкоштовного доступу до послуг оператора.

Під роботами мається на увазі встановлення у погодженому сторонами місці (на будинку та в будинку по просп. Академіка Глушкова, 37, що в м. Києві) шести IP відеокамер: три IP відеокамери Tyto IPC 2D28-F1S-30 [2MП f=2.8 мм 102о | MIC | SD | IK10] та три IP відеокамери Tyto IPC 2B36-X1S-30 [2MП Lowlight 3.6 мм 90о | MIC | SD | ARRAY] (п. 1.1 додатку № 2 до договору)

Під наданням безкоштовного доступу до послуг оператора мається на увазі цілодобовий безперервний доступ (для перегляду та зняття запису, який має здійснюватися від 25 до 35 днів) до шести ІР відеокамер та їх обслуговування протягом всього строку такого доступу (п. 1.2 додатку № 2 до договору).

12.01.2022 між сторонами підписаний акт про встановлення обладнання, відповідно до якого оператором були виконані роботи зі встановлення та налаштування шести відеокамер та оператор виконав всі необхідні роботи для надання об`єднанню безперервного доступу до 6 відеокамер.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до видаткової накладної № Б-00000072 від 12.12.2021 та видаткової накладної № Б-00000002 від 16.12.2021 позивачу поставлено товар, а саме: антивандальний бокс БК550 у кількості 2 шт; антивандальний бокс БК200 у кількості 14 шт; оптичний приймач Arcotel GA8030 у кількості 1 шт; світч DLink DGS3100-24TG у кількості 1 шт; модуль SFP1310 у кількості 1 шт; відеореєстратор NL-8NVR у кількості 1 шт; відеокамера ІРС 2D28-F1S-30 у кількості 3 шт; відеокамера ІРС 2B36-X1S-30 у кількості 3 шт, комутатор Watchdog S6008-E2-AI POE у кількості 1 шт, жорсткий диск ST200VX015(2TБ) у кількості 1 шт (постачальник - ТОВ "БАЗИССЕРВІС").

У подальшому директором позивача затверджений акт введення в експлуатацію розподільчої кабельної мережі від 18.10.2022, відповідно до якого по проспекту Глушкова, 37 на тех. поверсі та другому поверсі встановлені шафи: антивандальний бокс БК550 - 2 шт; антивандальний бокс БК200 - 14 шт та встановлено обладнання: оптичний приймач Arcotel GA8030 - 1 шт; світч DLink DGS3100-24TG - 1 шт; світч Foxgate S6008-E2-AiPOE - 1 шт; модуль SFP1310 - 1 шт; відеореєстратор NL-8NVR - 1 шт; жорсткий диск ST200VX015(2TБ) - 1 шт; відеокамера ІРС 2D28-F1S-30 - 3 шт; відеокамера ІРС 2B36-X1S-30 - 3 шт.

З акту введення в експлуатацію розподільчої кабельної мережі вбачається, що роботи здав бригадир Мартиненко О.М., прийняв - ст. майстер Коваленко В.І.

01.11.2024 позивач, на підставі п. 4.1.1 договору звернувся до відповідача з листом вих № 34, у якому повідомив про відсутність наміру продовжувати договірні відносини та про те, що договір вважатиметься таким, що припинив свою дію 01.01.2025.

Направлення листа від 01.11.2024 вих № 34 підтверджується описом вкладення від 01.11.2024, поштовою накладною № 553, та відомостями із сайту Укрпошта про вручення поштового відправлення 19.11.2024.

Листом від 19.12.2024 вих № 19/12-24 відповідач повідомив позивача, що зважаючи на те, що договірні відносини діють до 31.12.2024, то з 2025 розміщення обладнання в будинку буде заборонено, а будь-яке обладнання, що знаходиться в будинку без договірних відносин може бути демонтоване.

03.01.2025 позивач направив на електронну пошту відповідача лист вих № 2 відповідно до якого, у зв`язку з припиненням дії договору 01.01.2025, просив забезпечити 08.01.2025 у період часу з 09.00 до 13:00 безперешкодний доступ представникам оператора для здійснення демонтажу.

31.01.2025 позивач засобами поштового зв`язку направив відповідачу претензію № 1 від 31.01.2025, у якій просив надати доступ для демонтажу обладнання та не чинити перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Претензія отримана відповідачем 06.02.2025, однак залишена без відповіді та задоволення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України та ст. 387 ЦК України, просив витребувати належне йому майно, перелік якого наведено в прохальній частині позову.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є : 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 31.12.2021 укладено договір про участь у витратах на утримання і ремонт будинку № 31/12-21.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання погоджених між сторонами умов договору, позивач на 22-му технічному поверсі розмістив комунікаційний бокс з обладнанням 1 та на 2-му технічному поверсі - комунікаційний бокс з обладнанням 2.

При цьому, як вбачається з додатку № 1 до договору - він містить короткий опис обладнання.

Повний перелік обладнання, встановленого за адресою просп. Академіка Глушкова, 37, встановлено в акті введення в експлуатацію розподільчої кабельної мережі від 18.10.2022.

Також на виконання додатку № 2 до договору позивач 12.01.2022 встановив та налаштував три IP відеокамери Tyto IPC 2D28-F1S-30 [2MП f=2.8 мм 102о | MIC | SD | IK10] та три IP відеокамери Tyto IPC 2B36-X1S-30 [2MП Lowlight 3.6 мм 90о | MIC | SD | ARRAY], за адресою: пр-т Академіка Глушкова, 37, а також виконав всі необхідні роботи для надання об`єднанню безперервного доступу до 6 відеокамер.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Листом від 01.11.2024 вих.№34 позивач звернувся до ОСББ « 37 Карат», яким повідомив про бажання припинити дію договору на підставі п. 4.1.1 договору.

Отже, враховуючи лист позивача від 01.11.2024 вих № 34, укладений між сторонами договір про участь у витратах на утримання і ремонт будинку № 31/12-21 припинив свою дію з 01.01.2025.

Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною другою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що: "предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку".

Таким чином власник рухомого майна перестає бути володільцем цього майна в разі позбавлення його права фізично утримувати це майно в себе, мати до нього реальний доступ та наявність фізичного доступу до цього майна в іншої особи.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження права власності на рухоме майно позивачем у справу подано первинні документи, а саме: видаткові накладні № Б-00000072 від 12.12.2021 та № Б-00000002 від 16.12.2021, у яких зазначено про купівлю позивачем спірного рухомого майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої та абзаців 1 - 7 частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні в матеріалах справи видаткові накладні про купівлю товару, а саме: антивандальний бокс БК550 у кількості 2 шт; антивандальний бокс БК200 у кількості 14 шт; оптичний приймач Arcotel GA8030 у кількості 1 шт; світч DLink DGS3100-24TG у кількості 1 шт; модуль SFP1310 у кількості 1 шт; відеореєстратор NL-8NVR у кількості 1 шт; відеокамера ІРС 2D28-F1S-30 у кількості 3 шт; відеокамера ІРС 2B36-X1S-30 у кількості 3 шт, комутатор Watchdog S6008-E2-AI POE у кількості 1 шт, жорсткий диск ST200VX015(2TБ) у кількості 1 шт, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі документи в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та ЦК України є первинними (товаророзпорядчими) документами, містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, а саме підтверджують факт купівлі позивачем зазначеного рухомого майна, а отже підтверджують право власності позивача на нього.

Подібної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 15.05.2024 у справі № 909/278/23.

На переконання колегії суддів, акт введення в експлуатацію розподільчої кабельної мережі від 18.10.2022, а також акт про встановлення обладнання, в сукупності з підписаними сторонами додатками, підтверджують розміщення позивачем спірного рухомого майна за адресою: проспект Академіка Глушкова, будинок, 37, на 22-му технічному поверсі та на 2-му технічному поверсі, а також в будинку та на будинку (в частині відеокамер).

Водночас, матеріали справи не містять доказів про здійснення позивачем демонтажу належного йому обладнання після закінчення дії договору.

Положеннями частин 2, 3 статті 13 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово, після закінчення строку дії договору звертався до відповідача з проханнями та вимогами щодо надання доступу для демонтажу належного йому обладнання, однак відповіді та погодження від відповідача не отримав.

Відповідач підтверджує, що на звернення позивача 03.01.2025 (лист вих. №2) щодо забезпечення доступу 08.01.2025 представникам позивача до обладнання для здійснення його демонтажу, то відповідачем було відмовлено працівникам позивача, з причин того, що:

- на той час, договірних відносин між сторонами не існувало, оскільки з 01.01.2025 вони були припинені за ініціативою позивача, що як наслідок не давало підстав для забезпечення такого доступу до будинку відповідача;

- у переліку обладнання, що позивач хотів демонтувати було безпідставно заявлено шість ІР-відеокамер, які були встановлені на користь відповідача в рамках договірних відносин та були взяті на облік відповідачем.

Тобто відповідач підвереджує той факт, що після закінчення строку дії договору не допускав позивача для демонтажу належного йому обладнання та не заперечує, що позивач обладнання не демонтував.

При цьому, матеріали справи не місять доказів, що позивач здійснив такий демонтаж до закінчення договору.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що позивач не передавав, а відповідач не приймав спірне майно (окрім відеокамер), а тому таке майно не може бути витребуване у нього.

Однак, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції та відхиляє вказані доводи відповідача про те, що позивач не передавав, а відповідач не приймав спірне майно (окрім відеокамер), а тому таке майно не може бути витребуване у нього, оскільки спірне майно було розміщене в будинку за адресою просп. Академіка Глушкова, 37 на підставі укладеного договору, а відповідач, не допускаючи позивача у приміщення для демонтажу такого майна фактично фізично утримує його в себе, тобто фактично володіє рухомим майном позивача.

При цьому, під час розгляду справи відповідач зазначив, зокрема, у додаткових поясненнях, поданих до суду 09.06.2025: «Відповідач в свою чергу не може стверджувати чи спростувати наявність такого обладнання на території його будинку, оскільки в будинку відповідача знаходиться обладнання більше як десяти різних провайдерів, яке не скрізь ідентифіковане».

Тобто, відповідач не стверджує та не підтверджує, що таке майно в будинку не розміщено.

При цьому, майно, яке просить витребувати позивач, містить ідентифікуючі ознаки, а також містить чітке місце розташування у будинку за адресою: просп. Академіка Глушкова, 37.

При цьому відповідач, для підтвердження відсутності такого майна міг подати відповідні докази, зокрема здійснити за участю уповноважених осіб сторін обстеження та надати відповідні акти обстеження 22-го технічного поверху та 2-го технічного поверху.

Під час розгляду справи відповідач неодноразово підтверджував, що доступ до будинку не є вільним.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, суд ставив питання щодо можливості спільного огляду сторонами 22-го технічного поверху та 2-го технічного поверху, а позивач направляв відповідачу відповідну пропозицію (лист від 05.06.2025 № 12), однак відповіді не отримав.

На переконання колегії суддів, вказані дії відповідача не є такими, що відповідають вимогам добросовісності.

Жодних доказів на спростування того, що майно, яке просить витребувати позивач, не знаходиться у відповідача, останнім суду не надано.

Відповідно до частин 1- 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмові, речові та електронні докази.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі №910/11534/18.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того, розглядаючи справу необхідно з`ясовувати істотні обставини із застосуванням передбачених ст.86 ГПК України критеріїв дослідження доказів щодо оцінки кожного такого доказу окремо і їх сукупності в цілому, а також із дотриманням стандарту "вірогідності доказів".

Відповідач під час розгляду справи не спростував того факту, що на підставі договору відбулось встановлення обладнання позивача в приміщеннях відповідача, як і не заперечив однозначно, що майно, яке просить витребувати позивач, у приміщеннях за адресою: просп. Академіка Глушкова, 37 не знаходиться.

Таким чином, надані позивачем докази, на переконання суду, є більш вірогідними на доведення того факту, що спірне рухоме майно, яке просить витребувати позивач, фізично утримується відповідачем.

При цьому, відсутні правові та законні підстави для такого утримання рухомого майна позивача.

Отже, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що встановлені обставини та подані докази в сукупності більш вірогідно свідчать, що спірне рухоме майно перебуває у володільця - відповідача без жодних правових підстав, не в межах цивільних угод укладених з позивачем.

Щодо заперечень відповідача в частині витребування відеокамер, то колегія суддів зазначає таке.

Так, відповідач стверджує, що відеокамери були встановлені в будинку відповідача в рамках виконання робіт на користь відповідача взамін сплати позивачем відповідачу щомісячного на протязі трьох років платежу за надану позивачу можливість розміщення телекомунікаційного обладнання, яке використовуватиметься для надання жителям телекомунікаційних послуг згідно із умовами договору. Отже, на переконання відповідача, відеокамери не є предметом витребування, оскільки вони були передані (встановлені) не для тимчасового користування, а в рахунок виконання зобов`язання позивача за умовами договору.

Як вбачається з додатку № 2 до договору, сторони досягли згоди, що на три роки дії договору, а саме до 31.12.2024 оператор звільнений від сплати загального визначеного щомісячного платежу за відшкодування витрат об`єднання по утриманню та ремонту будинку взамін виконання робіт та надання безкоштовного доступу до послуг оператора.

Під роботами мається на увазі встановлення у погодженому сторонами місці (на будинку та в будинку по просп. Академіка Глушкова, 37, що в м. Києві) шести IP відеокамер: три IP відеокамери Tyto IPC 2D28-F1S-30 [2MП f=2.8 мм 102о | MIC | SD | IK10] та три IP відеокамери Tyto IPC 2B36-X1S-30 [2MП Lowlight 3.6 мм 90о | MIC | SD | ARRAY] (п. 1.1 додатку № 2 до договору)

Під наданням безкоштовного доступу до послуг оператора мається на увазі цілодобовий безперервний доступ (для перегляду та зняття запису, який має здійснюватися від 25 до 35 днів) до шести ІР відеокамер та їх обслуговування протягом всього строку такого доступу (п. 1.2 додатку № 2 до договору).

Проаналізувавши зміст вказаних пунктів додатку № 2 до договору, суд першої інстанції вірно зазначив, що ними передбачено, що в рахунок оплати щомісячного платежу за відшкодування витрат об`єднання по утриманню та ремонту будинку, позивач встановлює відеокамери та надає цілодобовий безперервний доступ до них протягом до 31.12.2024.

Жодна умова додатку № 2 до договору не передбачає, що IP відеокамери передаються відповідачу у власність.

Додаток № 2 передбачає виконання робіт та надання послуг протягом визначеного періоду та не визначає перехід права власності.

При цьому, надана відповідачем бухгалтерська довідка не є належним доказом на підтвердження переходу права власності на спірні відеокамери.

Отже, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відеокамери ІРС 2D28-F1S-30 у кількості 3 шт; та відеокамери ІРС 2B36-X1S-30 у кількості 3 шт також підлягають витребуванню на користь відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції інстанції дійшов правильного висновку, позовні вимоги позивача про витребування у відповідача рухомого майна, а саме: антивандальний бокс БК550 - 2 шт; антивандальний бокс БК200 - 14 шт; оптичний приймач Arcotel GA8030 - 1 шт; світч DLink DGS3100-24TG - 1 шт; світч Foxgate S6008-E2-AiPOE - 1 шт; модуль SFP1310 - 1 шт; відеореєстратор NL-8NVR - 1 шт; жорсткий диск ST200VX015(2TБ) - 1 шт; відеокамера ІРС 2D28-F1S-30 - 3 шт; відеокамера ІРС 2B36-X1S-30 - 3 шт, підлягають задоволенню.

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи та заперечення учасників справи судом розглянуті, взяті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведених висновків суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі перекликаються з доводами позовної заяви, яким надано належну оцінку при розгляді справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/4076/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/4076/25 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 37 Карат» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/4076/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/4076/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/4076/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 10.02.2026.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк