ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2026 Справа № 914/3033/25

Господарський суд Львівської області в складі судді Бургарт Т.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, );

до відповідача: Релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви Св. Преображення Господнього (81340, Україна, Львівська обл., Яворівський р-н, місто Судова Вишня, );

про: стягнення боргу, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та пені за неналежне виконання зобов`язання у сумі 23' 341,16 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви Св. Преображення Господнього про стягнення боргу, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та пені за неналежне виконання зобов`язання в загальному розмірі 23' 341,16 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Аргументи учасників справи

Аргументи позивача

Позов обґрунтовано тим, що між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) укладено Договір постачання природного газу, згідно із яким постачальник зобов`язується поставити споживачу природній газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах договору.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору за період з березня по квітень 2023 року та за період з листопада по грудень 2023 року позивач передав у власність відповідача природній газ на суму 42' 924,72 грн. Разом з цим, відповідач, в порушення умов договору, не здійснив у встановлені строки повної оплати за постачання природного газу, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 13' 640,06 грн.

У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача 13' 640,06 грн заборгованості за поставлений природний газ, а також штрафні санкції за прострочення виконання грошових зобов`язань, зокрема пеню у розмірі 6' 274,55 грн, 3 % річних у розмірі 911,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 2' 515,06 грн.

Аргументи відповідача

Відповідач своїм правом на висловлення заперечень проти позову не скористався та не подав до суду у встановлений процесуальним законом строк відзиву на позовну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року про відкриття провадження у справі надіслано відповідачу на юридичну адресу, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції (а.с.100). Згідно з інформацією трекінгу поштового відправлення, зазначена ухвала була вручена відповідачу 15 жовтня 2025 року (а.с. 103).

Відповідно до вимог статті 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті без поданого відповідачем відзиву на позовну заяву.

Обставини, встановлені судом

22 березня 2023 року року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі також постачальник) та Релігійною громадою Української греко-католицької церкви Св. Преображення Господнього (далі також споживач) укладено договір № 2301964-РО постачання природного газу (далі також договір) (а.с.19-24).

За цим договором постачальник (позивач) зобов`язувався поставити споживачеві (відповідачу), природній газ за ДК 021:2015 код 09120000-6 «Газове паливо» (природній газ), а споживач прийняти його та оплатити на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

Зі змісту пункту 2.1. договору постачальник передає замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу з березня 2023 року по грудень 2023 року (включно) в кількості 2,500 тис. куб. м., в тому числі:

-у березені 2023 року - 0,500 тис. куб. м. ;

-у листопаді 2023 року0,500 тис. куб. м. ;

-у грудні 2023 року1,500 тис. куб. м.

Порядок передачі природного газу врегульований розділом 3 договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природній газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природній газ.

Згідно з пунктом 3.5. договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформляється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до 3.5.3 договору, споживач протягом 2-х робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.

Також, згідно пункту 3.4.5. договору, у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1.цього договору, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених у розділі 4 договору.

Судом встановлено, що відповідач споживав природний газ як в межах передбачених договором періодів постави та обсягів споживання, так і поза межами узгоджених сторонами договірних умов.

Зокрема, в межах передбачених договором періодів поставки відповідач фактично спожив природний газ у таких обсягах:

- у березні 2023 року - 0,93197 тис. куб. м.;

-в листопаді 2023 року - 0,00455 тис. куб. м.;

-у грудні 2023 року - 0,81943 тис. куб. м.,

що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за березень 2023 від 31 березня 2023 року, за листопад 2023 року від 30 листопада 2023 року та за грудень 2023 року від 31 грудня 2023 року (а.с. 31, 33, 35).

Акти приймання-передачі від 31 березня 2023 року та від 31 грудня 2023 року підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені їхніми печатками та містять відомості про фактично спожиті обсяги і вартість природного газу у відповідних місяцях.

Акт приймання-передачі природного газу від 30 листопада 2023 року (про фактичний обсяг і вартість природного газу, спожитого у листопаді) надіслано позивачем відповідачу на електронну адресу, зазначену останнім у договорі постачання природного газу - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 34), однак відповідачем зазначений акт не підписано та не повернуто позивачу, вмотивованої відмови від підписання суду не надано.

Окрім того, судом встановлено, що, попри замовлені обсяги споживання, відповідач фактично споживав природній газ поза межами узгоджених сторонами періодів.

Зокрема, попри відсутність у договорі замовленого обсягу споживання природного газу у квітні 2023 року, позивач фактично поставив, а відповідач фактично спожив у вказаному місяці 0,83708 тис. куб. м газу, що підтверджується актом приймання-передачі від 30 квітня 2023 року, який підписаний уповноваженим представниками відповідача та позивача (а.с. 32).

При цьому, пунктом 2.4 договору передбачено, що перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за договором може відбуватися шляхом підписання сторонами додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду.

В матеріалах справи відсутні докази щодо укладення сторонами додаткових угод з метою коригування замовлених обсягів або періодів споживання.

Відповідно до підпункту 3 пункту 6.2. договору, споживач зобов`язаний самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу, у тому числі, в разі перевищення обсягів використання газу, зазначених у пункті 2.1. цього договору, без їх коригування додатковою угодою.

Разом з тим, згідно з пунктами 3 та 6 договору, споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу; у разі перевищення замовлених обсягів надати постачальнику для оформлення відповідну додаткову угоду на коригування замовлених обсягів за цим договором.

У будь-якому випадку, обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до пункту 3.5. цього договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу.

Таким чином, сумарний обсяг фактично спожитого відповідачем природного газу за зазначені періоди складає 2,59303 тис. куб. м, з яких 1,75595 тис. куб. м - за періоди, в яких відповідач замовив поставку газу згідно умов договору, та 0,83708 тис. куб. м - поза межами визначеного умовами договору періоду постачання.

Відповідно до пункту 4.1. договору, ціна природнього газу за 1000 куб. м. з ПДВ з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16' 553,89 грн.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що загальна вартість договору на дату укладання становить разом з ПДВ 41' 387, 72 грн.

На виконання умов договору, позивач протягом березня -квітня та листопада -грудня 2023 року передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 42' 924,72 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме:

- у березні 2023 року суму 15' 427,72 грн;

- у квітні 2023 рокуна суму 13' 856,93 грн;

- у листопаді 2023 року на суму 75, 32 грн;

- у грудні 2023 року на суму 13' 564,75 грн.

Відповідно до пункту 5.1. договору споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акта приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акта приймання-передачі природний газ - до 15 числа (виключно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

Таким чином, повна оплата за постачання природного газу відповідачу мала бути здійснена у такі строки:

-за березень 2023 року - до 15 травня 2023 року (включно);

-за квітень 2023 року - до 15 червня 2023 року (включно);

-за листопад 2023 року - до 15 січня 2024 року (включно);

-за грудень 2023 року - до 15 лютого 2024 року (включно).

Судом встановлено, що станом на момент настання кінцевого строку оплати вартості спожитого природного газу у березні 2023 року на особовому рахунку відповідача обліковувалася переплата у сумі 8' 277,00 грн.

Зокрема, 03 квітня 2023 року відповідач здійснив оплату у сумі 8' 277,00 грн, що підтверджується інформацією про надходження коштів на рахунки позивача за період від 04 квітня 2024 року № 77/4-09/103392/2025 від 11 серпня 2025 року (а.с. 37).

Зазначена сума була зарахована позивачем у рахунок часткової сплати вартості газу за актом від 31 березня 2023 року.

Враховуючи зазначену оплату, здійснену відповідачем до настання кінцевого строку розрахунку, несплаченою залишалася частина вартості природного газу, спожитого у березні 2023 року, у розмірі 7 150,72 грн (15 427,72 грн - 8 277,00 грн).

13 жовтня 2023 року відповідачем здійснено оплату у розмірі 385,70 грн, що підтверджується реєстром документів за період з 04 червня 2023 року по 11 серпня 2025 року, наданим АТ «Ощадбанк» (а.с. 39).

Зазначений платіж було зараховано позивачем у погашення залишку заборгованості за березень 2023 року, внаслідок чого заборгованість за цей період зменшилася до 6' 765,02 грн (7' 150,72 грн - 385,70 грн).

Суд встановив, що між сторонами існували договірні відносини не лише за договором постачання природного газу № 2301964-РО від 22 березня 2023 року, а й за іншим договором - від 05 грудня 2021 року № 6437/21-РО-Т, в межах виконання якого за відповідачем обліковувалися надмірно сплачені кошти в сумі 20' 621,96 грн.

12 грудня 2023 року відповідач направив позивачу лист, у якому просив зарахувати суму переплати в розмірі 20' 621,96 грн, що виникла за договором від 05 грудня 2021 року № 6437/21-РО-Т, у рахунок оплати за договором постачання природного газу № 2301964-РО від 22 березня 2023 року (а.с. 36).

Судом встановлено, що позивач здійснив зарахування вищезазначених коштів у погашення заборгованості за березень 2023 року в сумі 6' 765,02 грн; залишок переплати в розмірі 13' 856,94 грн (20' 621,96 грн - 6' 765,02 грн) був зарахований у рахунок погашення заборгованості за квітень 2023 року на суму 13' 856,93 грн та за листопад 2023 року на суму 0,01 грн.

Натомість, за листопад та грудень 2023 року відповідач оплату за поставлений природний газ у сукупному розмірі 13'640,06 грн не здійснив.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості газу, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 13'640,06 грн основного боргу, що утворився за період листопада-грудня 2023 року.

Відповідно до пункту 7.1. договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і договором.

У пункті 7.2. договору вказано, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1. та/або строків оплати за пунктом 8.4. цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3 % річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми прострочення платежу за кожний день прострочення.

Судом встановлено, що позивач нарахував пеню за прострочення оплати за договором постачання природного газу:

- за актом приймання-передачі за березень 2023 року :

· на суму боргу 7' 150,72 грн за період прострочення 150 днів (з 16 квітня 2023 року по 12 жовтня 2023 року) пеня становила 1' 356,87 грн;

· на суму боргу 6' 765,02 грн за період прострочення 61 день (з 13 жовтня 2023 року по 12 грудня 2023 року) пеня становила 222,41 грн;

-за квітень 2023 року:

· на суму боргу 13' 856,93 грн за період прострочення 180 днів (з 16 червня 2023 року по 12 грудня 2023 року) пеня становила 2' 824, 54 грн;

-за листопад 2023 року:

· на суму боргу 75,31 грн за період прострочення 182 днів (з 16 січня 2024 року по 15 липня 2024 року) пеню у розмірі 10,58 грн;

-за грудень 2023 року:

· на суму боргу 13' 564, 75 грн за період прострочення 182 дні (з 16 лютого 2024 року по 15 серпня 2024 року) пеню у розмірі 1' 860,15 грн.

Відтак, за неналежне виконання зобов`язання по сплаті вартості поставленого газу позивачем нараховано пеню в загальному розмірі 6' 274,55 грн.

Окрім того, судом встановлено, що позивачем нараховано 3 % річних у розмірі 911,49 грн та інфляційних втрат у розмірі 2' 515,06 грн.

Оцінка суду

Постачанням природного газу визнається господарська діяльність, що полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів (стаття 1 Закону України «Про ринок природного газу»).

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним кодексом України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (частина 3 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу»).

Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу регулюються Правилами постачання природного газу (далі також - Правила), затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30 вересня 2015 року № 2496.

Зокрема в пункті 1 розділу 2 даних Правил, підставою для постачання природного газу споживачу є, в тому числі, наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов.

Постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором (пункту 2 розділу 2 Правил постачання природного газу).

Дослідженням змісту укладеного сторонами договору встановлено, що відповідно до його умов між сторонами виникли зустрічні зобов`язання, а саме: у позивача - зобов`язання передати відповідачу замовлений обсяг природного газу у період березеня, листопада-грудня 2023 року в загальній кількості 2,500 тис. куб. м. а у відповідача - зобов`язання прийняти та оплатити за визначеною ціною фактично поставлений газ шляхом сплати 70% вартості до кінця місяця, наступного за місяцем постачання, та остаточного розрахунку - до 15 числа місяця, що йде за місяцем, у якому мало бути здійснено часткову оплату.

Відповідно до частини 2 статті 714 ЦК України, до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач належним чином виконав свої обов`язки за договором постачання природного газу.

Зокрема, у період березня-квітня 2023 року (включно) та листопада-грудня 2023 року (включно) позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ в об`ємі 2,59303 тис. куб. м. на загальну суму 42' 924,72 грн. (у тому числі на суму: 15' 427,72 грн за березень, 13' 856,93 грн за квітень, 75,32 грн за листопад 2023 року та 13' 564,75 грн за грудень 2023 року).

Разом з тим, суд звертає увагу, що фактично спожитий відповідачем обсяг природного газу (в об`ємі 2,59303 тис. куб. м.) перевищив замовлений договором (2,500 тис куб.м.). Споживання відповідачем природного газу у квітні не передбачено умовами договору, зокрема, визначеними обсягами споживання у цьому розрахунковому. періоді. В той же час, передбачений договором порядок коригування замовлених обсягів споживання шляхом укладення додаткової угоди сторонами не дотримано.

Однак відповідно до умов договору обов`язок контролю за фактичними обсягами використання природнього газу і своєчасного обмеження (припинення) використання його у разі перевищення замовлених обсягів покладається саме на споживача, а обсяг, визначений в актах приймання-передачі, у будь-якому випадку вважається фактично використаним обсягом і підлягає оплаті, що прямо передбачено умовами договору.

Відтак, фактичне постачання природного газу у квітні 2023 року та його прийняття відповідачем шляхом споживання свідчить про виникнення у останнього обов`язку здійснити оплату за спожитий обсяг, незалежно від відсутності формального погодження додатковою угодою, оскільки обсяг, зафіксований в актах приймання-передачі, є юридично визначеним фактичним обсягом постачання, який підлягає оплаті відповідно до умов договору.

Суд зауважує, що акти приймання-передачі природного газу за березень , квітень та грудень 2023 року належним чином підписані відповідачем без зауважень, що свідчить про фактичне прийняття ним поставленого обсягу газу та відсутність претензій до його кількості чи якості.

Щодо акту приймання-передачі за листопад 2023 року на суму 75,32 грн, який відповідачем не підписано та не повернуто позивачу з мотивованими зауваженнями або відмовою, суд констатує, що така поведінка відповідача є порушенням положень пункту 3.5.3 договору. У зв`язку з цим, відповідно до пункту 3.4.5 договору та правил визначення фактичного обсягу спожитого газу, обсяг і вартість газу за листопад 2023 року вважаються встановленими та переданими у власність відповідача, а їх оплата є обов`язковою.

Згідно із частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виходячи з частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено конкретний строк виконання, то воно підлягає виконанню саме у цей строк. У справі, що розглядається, кожне грошове зобов`язання відповідача за договором постачання природного газу підлягало щомісячному виконанню та мало свій чітко визначений строк та розмір: за березень 2023 року - до 15 травня, за квітень 2023 року - до 15 червня, за листопад 2023 року - до 15 січня 2024 року, за грудень 2023 року - до 15 лютого 2024 року.

Однак, за спожитий у березні 2023 року природний газ відповідач здійснив оплату у три етапи:

3 квітня 2023 року - 8 277,00 грн;

13 жовтня 2023 року - 385,70 грн;

12 грудня 2023 року - 6 765,02 грн.

Враховуючи ці платежі, суд констатує, що частина вартості природного газу за березень 2023 року залишалася несплаченою після визначеного договором строку її оплати, який сплив 15 травня 2023 року. Так, оплата 7 150,72 грн здійснена з простроченням платежу на 150 днів (з 16 квітня по 12 жовтня 2023 року), а наступна частина у сумі 6 765,02 грн - 61 день (з 13 жовтня по 12 грудня 2023 року).

Щодо квітня 2023 року, суд встановив, що відповідач не здійснив оплату у встановлений договором строк - до 15 червня 2023 року. Фактична оплата за цей розрахунковий період була проведена 12 грудня 2023 року (шляхом перерахунку надмірно сплачених коштів за попереднім договором). Відтак, грошове зобов`язання за актом приймання-передачі за квітень 2023 року на суму 13 856,93 грн прострочено на період з 16 червня по 12 грудня 2023 року, тобто 180 днів.

Зобов`язання по оплаті за спожитий природний газ у листопаді та грудні 2023 року відповідач не виконав взагалі.

Згідно зі статтями 599 та 526 ЦК України, зобов`язання вважається припиненим лише при належному виконанні, тобто відповідно до умов договору та вимог законодавства. При цьому порушення зобов`язання, за статтею 610 ЦК України, має місце у разі його невиконання або виконання з порушенням умов, а відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо не виконав зобов`язання у встановлений строк.

Виходячи з викладеного, суд констатує, що відповідач не виконав частину своїх грошових зобов`язань у строки, встановлені договором, а грошові зобов`язання за листопад та грудень 2023 року не виконано взагалі. Відтак, у частині платежів відповідач прострочив виконання зобов`язань, а щодо інших - зобов`язання залишаються невиконаними, що свідчить про порушення прав позивача та наявність підстав для їх захисту судом.

Зважаючи на те, що доказів повної чи часткової сплати вказаної суми боргу відповідачем, на час подання позовної заяви, надано не було, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення із відповідача 13' 640,06 грн основного боргу по оплаті за спожитий природний газ у період листопада - грудня 2023 року.

Звернувшись до суду із позовом, позивач на підставі пункту 5.1 договору також просить стягнути із відповідача пеню у розмірі 6' 274,55 грн, 3 % річних у розмірі 911,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 2' 515,06 грн за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Належним чином проаналізувавши позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій, а також докази подані на їх підтвердження, суд зазначає наступне.

Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Аналізуючи положення пунктів 7.1 та 7.2 договору, суд виходить з того, що сторонами прямо погоджено застосування неустойки як способу забезпечення належного та своєчасного виконання грошових зобов`язань споживача за договором постачання природного газу. Умови договору чітко пов`язують настання відповідальності з фактом прострочення строків остаточного розрахунку, визначених пунктом 5.1 договору, що узгоджується з правовою природою неустойки як передбаченого договором наслідку порушення зобов`язання.

Разом з тим, саме по собі передбачення договором обов`язку сплати пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат не означає автоматичної та безумовної реалізації такої відповідальності у повному заявленому розмірі без урахування конкретних обставин виконання зобов`язання.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, неустойка за своєю правовою природою є інструментом забезпечення виконання зобов`язання та спрощеної компенсації можливих втрат кредитора, а не каральним заходом. Її застосування має відбуватися з урахуванням засад добросовісності, розумності та справедливості, а також реального характеру порушення зобов`язання, тривалості прострочення та поведінки сторін у зобов`язальних правовідносинах.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

Зважаючи на викладене, вирішуючи питання про стягнення заявленої позивачем пені, суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Суд наголошує, що при вирішенні питання про зменшення розміру пені має враховуватися співвідношення між розміром заборгованості та заявленими штрафними санкціями. Такий підхід відповідає усталеній судовій практиці та спрямований на забезпечення пропорційності відповідальності сторін (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

З матеріалів справи вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені - 6 274,55 грн - є істотним порівняно з сумою основного боргу (13 640,06 грн) та не кореспондує фактичним майновим втратам кредитора. При цьому судом не встановлено, що допущене прострочення виконання грошового зобов`язання спричинило позивачу реальні майнові збитки, співмірні із заявленим розміром пені.

За таких умов пеня в заявленому розмірі втрачає компенсаційний характер і набуває ознак надмірного фінансового тягаря для боржника, що прямо суперечить меті господарсько-правових санкцій.

Положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

Судом установлено, що за періоди березня та квітня 2023 року позивач нарахував відповідачу пеню на загальну суму 4 403,82 грн, а саме:

1 356,87 грн та 222,41 грн - за прострочення оплати за березень 2023 року, а також 2 824,54 грн - за прострочення оплати за квітень 2023 року.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що на момент виникнення зазначених прострочень у позивача вже обліковувалася переплата відповідача за попереднім договором у розмірі, достатньому для повного погашення зобов`язань за березень та квітень 2023 року. Таким чином, відповідні грошові кошти фактично перебували у володінні позивача, знаходилися на його рахунку та не були втрачені або вилучені з господарського обігу.

За таких обставин нарахування пені за період, протягом якого кредитор уже володів коштами боржника у сумі, еквівалентній розміру заборгованості, не узгоджується з принципом добросовісності як загальною засадою цивільного законодавства. Така поведінка позивача свідчить про формальне використання механізму неустойки без урахування реального економічного змісту правовідносин та за фактичної відсутності негативних майнових наслідків, що суперечить правовій природі пені та порушує баланс інтересів сторін.

За таких обставин суд дійшов висновку, що прострочення виконання грошових зобов`язань за березень та квітень 2023 року за умов наявної переплати на таку ж суму за договором, що діяв попередньо, не призвело до істотних негативних майнових наслідків для позивача, а відтак стягнення пені у повному обсязі за ці періоди призвело б знову ж таки до втрати неустойкою її компенсаційної функції та набуття нею ознак каральної санкції.

Положення частини третьої статті 551 ЦК України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В ході розгляду цієї справи суд бере до уваги також правовий статус відповідача як релігійної громади - неприбуткової організації, діяльність якої не спрямована на отримання прибутку, а фінансування здійснюється за рахунок добровільних пожертв. Така особливість статусу відповідача об`єктивно впливає на його майнові можливості та характер господарської діяльності і, у контексті застосування цивільно-правової відповідальності, становить іншу обставину, що має істотне значення у розумінні частини третьої статті 551 ЦК України.

Застосування до такого суб`єкта надмірного розміру штрафних санкцій, без урахування реального ступеня порушення грошового зобов`язання, тривалості прострочення та відсутності доведених негативних майнових наслідків для кредитора, призвело б до покладення на відповідача непропорційного фінансового тягаря. За таких умов застосування пені не узгоджується з принципами справедливості, розумності та пропорційності відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

У цій справі суд бере до уваги, що прострочення виконання грошових зобов`язань відповідача не було наслідком повної відмови від оплати, а супроводжувалося подальшим частковим виконанням зобов`язань шляхом внесення платежів та зарахуванням коштів, які перебували у розпорядженні позивача. За таких умов стягнення пені у повному розмірі, розрахованому виключно формально за кількістю днів прострочення, без оцінки фактичних наслідків порушення та співмірності відповідальності, не відповідало б завданням господарського судочинства.

Отже, хоча положення пунктів 7.1- 7.2 договору передбачають відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання грошових зобов`язань, їх застосування у конкретному спорі підлягає судовій корекції з урахуванням обставин справи, що мають істотне значення та є підставою для зменшення розміру заявленої пені.

Позивач нарахував пеню у загальному розмірі 6' 274,55 грн за час прострочення виконання зобов`язань відповідачем: за періоди березня та квітня 2023 року на суму 4 403,82 грн, за період листопада-грудня 2023 року - на суму 1?870,73 грн.

Суд враховує, що попри наявність підстав для зменшення пені, зобов`язання з оплати вартості природного газу за листопад та грудень 2023 року відповідачем все-таки виконані не були, переплата за попереднім договором для їх погашення не використовувалася, а тому у цій частині порушення зобов`язання є триваючим і таким, що об`єктивно зумовлює застосування відповідальності у вигляді пені.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені (в сумі 6' 274,55 грн) на 4000,00 грн, та стягнення пені в сумі 2' 274,55 грн, що забезпечує дотримання справедливого балансу між інтересами кредитора та боржника і відповідає правовій природі неустойки як міри цивільно-правової та господарсько-правової відповідальності.

При цьому, суд враховує висновок Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду, викладений у поставнові від 9 січня 2024 року у cправі № 911/2269/22, відповідно до якого зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки (пункт 7.31 вказаної постанови).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 ГК.

За змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від отримання компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 04 жовтня 2019 року у справі № 915/880/18, від 26 вересня 2019 року у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17.

Позивачем нараховано 3 % річних за спірні періоди в сумі 911,49 грн.

Також, позивачем нараховано 2',515,06 грн інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат, суд зазначає, що позивачем допущено неточності в розрахунках. Згідно перерахунку суду, сума інфляційних втрат за заявлений період становить 2' 515,71грн (за березень 37,19 грн. за квітень ?30,09 грн, за листопад 14,12 грн, за грудень 2'?494,49 грн).

Більше того, суд зазначає, що при визначенні розміру пені та 3 % річних та інфляційних втрат за спірні періоди позивачем не враховано у повному обсязі кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. У зв`язку з цим позивачем заявлено до стягнення меншу, ніж належить, суму штрафних санкцій.

Однак, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 14 ГПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 01 жовтня 2025 року № 910/18257/23.

Також, суд зазначає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Схожі висновки викладені у постанові прийшов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 вересня 2025 року у справі № 910/794/25.

Отже, з урахуванням викладеного, суд бере до уваги поданий позивачем розрахунок штрафних санкцій та вважає, що вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню частково, а саме: пеня у розмірі 2' 274,55 грн, 3 % річних у розмірі 911,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 2' 515,06 грн.

Судові витрати

У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд звертає увагу на те, що позовна заява подана позивачем за допомогою підсистеми «Електронний суд».

Як передбачено частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Зважаючи на це, при зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2' 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 29 вересня 2025 року (а.с. 13).

Вказана сума визначена з урахуванням коефіцієнту пониження розміру ставки судового збору (3`028,00 х 0,8).

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2' 422,40 грн.

Керуючись ст. ст.2, 42, 46, 74, 73, 76-78, 80, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви Св. Преображення Господнього задовольнити частково.

2. Стягнути з Релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви Св. Преображення Господнього (81340, Україна, Львівська обл., Яворівський р-н, місто Судова Вишня, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ) 19341,16 грн заборгованості та 2' 422,40 грн судового збору.

3. В задоволенні решти вимог позовної заяви - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно статті 241 ГПК України.

6.Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти дів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 253-259 ГПК України.

7.Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

8.Повне судове рішення складено 06 лютого 2026 року.

Суддя Бургарт Т.І.