ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 р. м. Житомир Справа № 906/833/25

Господарський суд Житомирської області

Суддя Нестерчук С. С.

секретар судового засідання: Бугайов І. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт

до Приватного акціонерного товариства «Мар`янівський склозавод»

про стягнення 1 735 537,75 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Пархоменко О. О. (у порядку самопредставництва, в режимі відеоконференції)

від відповідача: адвокат Кулик Т. Б.

І. СУТЬ СПОРУ

Стислий виклад позиції позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт (далі позивач) звернулося до Господарського суду Житомирської області (далі - Суд) з позовом до Приватного акціонерного товариства «Мар`янівський склозавод» (далі - відповідач), в якому просить стягнути 1 735 537,75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань з оплати товару за Договором поставки №04-2024-1 від 15.04.2024, у зв`язку з чим здійснено коригування вартості обладнання у сумі 107 640,34 грн та за період прострочення нараховано штраф 1 115 615,59 грн, пеня 460 388,23 грн та 3% річних 51 893,59 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування заперечень зазначає, що розрахунки позивача щодо коригування вартості обладнання є помилковими та такими, що здійснені з порушенням умов п. 1.3 Специфікацій. Крім того, відповідач не погоджується із заявленим розміром штрафу, який нараховано позивачем без урахування часткових оплат. Також відповідач вказує на відсутність доказів понесення позивачем збитків і вважає, що заявлена до стягнення сума штрафних санкцій у розмірі 1 664 457,26 грн є несправедливою та нерозумною, з огляду на відсутність заборгованості за договором поставки. У зв`язку з чим відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання

26.06.2025 до Господарського суду Житомирської області (далі - Суд) через підсистему "Електронний суд" надійшла позовна заява ТОВ АСС-Харківпласт з вимогами до Приватного акціонерного товариства «Мар`янівський склозавод» про стягнення 1 772 097,60 грн, з яких: сума коригування вартості обладнання - 107 640,34 грн; штраф 1 115 615,59 грн; пеня - 460 388,23 грн; інфляційні втрати - 36 559,85 грн; 3% річних 51 893,59 грн.

Ухвалою від 01.07.2025 Суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, підготовче засідання призначено на 07.08.2025.

10.07.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідач подав відзив на позовну заяву (вх.№8840) та клопотання (вх.№01-44/2068/25) про зменшення розміру штрафних санкцій.

15.07.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав відповідь на відзив (вх.№9051), у якій заперечує доводи відповідача та обґрунтовує підстави для їх відхилення.

У підготовчому засіданні 07.08.2025 Суд з метою врегулювання спору мирним шляхом вирішив оголосити перерву до 19.08.2025.

18.08.2025 через підсистему Електронний суд представник відповідача подав:

- клопотання (вх.№01-44/2449/25) про визнання доказу недопустимим та недостовірним;

- заяву про виклик свідка (вх.№01-44/2450/25).

19.08.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав заперечення (вх.№10379/25) на заяву про виклик свідка.

19.08.2025 через підсистему Електронний суд представник відповідача подав клопотання про долучення доказів (вх.№10386).

19.08.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав заперечення (вх.№10388) на клопотання про визнання доказу недопустимим.

У підготовчому засіданні 19.08.2025 Суд заслухав учасників справи щодо поданих клопотань та заперечень, протокольною ухвалою поновив відповідачу строк для подання доказів та долучив до матеріалів справи подані відповідачем докази. На підставі ч. 4 ст. 74 ГПК України Суд дійшов висновку про необхідність витребування у сторін відомостей бухгалтерського обліку (карток по рахунках), податкових накладних та декларацій щодо відображення спірних господарських операцій у бухгалтерському та податковому обліку ТОВ «АСС-Харківпласт» та ПАТ «Мар`янівський склозавод». Разом з цим Суд, відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України, продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів для належної підготовки справи для розгляду по суті та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 16.09.2025.

06.09.2025 через підсистему Електронний суд представник відповідача на виконання вимог ухвали від 19.08.2025 подав клопотання про долучення доказів (вх.№11149/25 від 08.09.2025).

10.09.2025 на адресу суду від позивача надійшли оригінали документів (Договір поставки, специфікації, видаткові накладні, ТТН, акти звірки, виписки з банку, розрахунки та додаткові угоди) для огляду в судовому засіданні.

12.09.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав:

- заперечення (вх.№11472) на клопотання відповідача від 06.09.2025 про долучення доказів;

- уточнений розрахунок пені на суму 440 416,18 грн (вх.11486 від 15.09.2025);

- клопотання (вх.№11477 від 15.09.2025) про долучення доказів на виконання вимог ухвали від 19.08.2025.

15.09.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав клопотання про долучення доказів (вх.№11524/25).

У підготовчому засіданні 16.09.2025 Суд долучив до матеріалів справи подані сторонами докази та відклав підготовче засідання на 25.09.2025.

24.09.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав заяву про часткову відмову від позовних вимог (вх.№01-44/2951/25).

Ухвалою від 25.09.2025 Суд постановив прийняти відмову Товариства з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт від частини позовних вимог та закрив провадження у справі № 906/833/25 в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 36 559,85 грн і продовжив розгляд справи в частині позовних вимог про стягнення 1 735 537,75 грн.

Крім цього, ухвалою від 25.09.2025 Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.10.2025.

У судовому засіданні 21.10.2025 Суд заслухав вступне слово позивача та оголосив перерву до 05.11.2025.

03.11.2025 через підсистему Електронний суд представник відповідача подала клопотання про долучення доказів (вх.№13937), до якого долучено рахунки на оплату №6 від 16.04.2024 на суму 427 989,58 грн, №9 від 14.05.2024 на суму 1 099 951,01 грн, №11 від 14.06.2024 на суму 1 018 627,04 грн, №14 від 09.07.2024 на суму 3 459 500,00 грн.

04.11.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав клопотання про долучення доказів (вх.№ 14111), до якого додано листування (скріншоти) з месенджера Вайбер та рахунки на оплату №14 від 09.07.2024 на суму 3 459 500,00 грн, №11 від 14.06.2024 на суму 1 018 627,04 грн, № 9 від 14.05.2024 на суму 1 099 951,01 грн, №6 від 16.04.2024 на суму 427 989,58 грн.

05.11.2025 Суд відклав судове засідання на 13.11.2025 з метою забезпечення реалізації процесуальних прав відповідача, зокрема на ознайомлення з поданими позивачем документами та підготовку відповідних пояснень (заперечень).

10.11.2025 через підсистему Електронний суд представник відповідача подала заяву (вх.№ 14370), в якій викладено пояснення щодо клопотання позивача про приєднання доказів.

12.11.2025 через підсистему Електронний суд позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№14466).

13.11.2025 Суд визнав поважними причини неявки представника позивача та відклав судове засідання на 25.11.2025.

У судовому засіданні 25.11.2025 Суд заслухав вступне слово відповідача та на стадії дослідження доказів оголосив перерву до 17.12.2025.

У судовому засіданні 17.12.2025 Суд під час дослідження доказів оглянув оригінали поданих сторонами документів, долучив до матеріалів справи оригінал нотаріально посвідченої заяви свідка та оголосив перерву до 21.01.2026.

У судовому засіданні 21.01.2026 учасники справи виступили у судових дебатах із заключним словом. Після судових дебатів Суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав його проголошення на 28.01.2026.

У судове засідання 28.01.2025 на проголошення судового рішення учасники справи не з`явились, а відтак фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

У цій справі судовий розгляд здійснено упродовж розумного строку відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункту 10 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Суд вчиняв процесуальні дії без невиправданих зволікань, забезпечуючи реалізацію сторонами процесуальних прав і ефективний судовий захист, у зв`язку з чим перевищення строку, визначеного статтею 195 ГПК України, за обставин цієї справи є об`єктивно зумовленим та не призвело до порушення права сторін на справедливий суд.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення учасників справи, Суд установив такі фактичні обставини.

15 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт (постачальник) та Приватним акціонерним товариством Мар`янівський склозавод (покупець) укладено Договір поставки №04-2024-1 (далі - Договір).

Предметом цього Договору є поставка обладнання, відповідно до Специфікацій - додатків до цього Договору, що є його невід`ємною частиною (п. 1.1 Договору). Постачальник зобов`язується передати покупцю обладнання в погодженій відповідно до специфікацій комплектності, а покупець зобов`язується прийняти зазначене обладнання й оплатити його в порядку та терміни, що встановлені сторонами у цьому Договорі (п. 1.2 Договору).

Ціна даного Договору визначається сторонами загальною вартістю всього обладнання, що продається і вказується у відповідних Специфікаціях до Договору, які є невід`ємною частиною цього Договору (п. 2.1 Договору).

Порядок оплати обладнання покупцем здійснюється згідно умов Договору, шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника і визначається у Специфікаціях до даного Договору (п. 2.6 Договору).

Сторони домовились керуючись статтями 524, 533 Цивільного кодексу України, при оформленні Специфікацій визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Вартість обладнання зазначається постачальником у Специфікаціях у грошовому еквіваленті в іноземній валюті (п. 2.7 Договору).

Датою оплати вважається дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 2.9 Договору).

У випадку порушення покупцем строків оплати, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки. У випадку порушення встановлених у Специфікації строків оплати обладнання на термін понад 10 робочих днів, покупець додатково на вимогу постачальника має сплатити штраф у розмірі 20% від вартості не оплаченого в строк обладнання (п. 6.3 Договору).

Цей договір підписаний та скріплений печатками сторін.

У специфікації № 1 до договору поставки № 04-2024-1 від 15.04.2024 року (а.с. 13 т.1) сторони погодили найменування обладнання, його характеристики, кількість та загальну вартість - 64 350,00 доларів США, а також визначили порядок оплати, відповідно до якого:

1) оплата обладнання вказаного у цій специфікації здійснюється покупцем в еквіваленті вартості обладнання в доларах США, в наступному порядку:

1.1) покупець здійснює оплату обладнання в загальній сумі 64 350,00 доларів США, в три етапи:

1.1.1) перший етап: попередня оплата обладнання в сумі 10 815,00 (доларів США);

1.1.2) другий етап: платіж у розмірі 27 795,00 (доларів США) сплачується покупцем у термін до 23 травня 2024 року;

1.1.3) третій етап: платіж у розмірі 25 740,00 (доларів США) сплачується покупцем не пізніше 20 календарних дні від дати платежу за другим етапом оплати відповідно до пункту 1.1.2 цієї Специфікації.

1.2) оплата вказаного у цій Специфікації обладнання здійснюється покупцем в гривні на підставі виставленого постачальником рахунку, згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України. Вартість обладнання в гривні визначається постачальником на момент розрахунку вартості (виставлення рахунку на здійснення першого етапу оплати згідно пункту 1.1.1 Специфікації);

1.3) у разі збільшення курсу іноземної валюти по відношенню до гривні на дату оплати другого та третього етапів обладнання (А1), більше ніж на 2 % в порівнянні з курсом на момент розрахунку вартості (А0), вартість обладнання та сума в гривні, що підлягає оплаті, може бути скоригована постачальником в сторону збільшення за наступною формулою:

S1 = (A1/A0) x S0, де:

S0 - сума у гривнях, що підлягає сплаті на дату розрахунку вартості обладнання;

S1 - сума у гривнях, що підлягає сплаті після перерахунку;

A1 курс Іноземної валюти на дату оплати обладнання;

A0 курс Іноземної валюти на момент розрахунку вартості обладнання;

«x» - математичний знак множення; «/» - математичний знак ділення.

У специфікації № 2 до договору поставки № 04-2024-1 від 15.04.2024 року (а.с. 14 т.1) сторони погодили найменування обладнання, його характеристики, кількість та загальну вартість - 85 000,00 доларів США, а також визначили наступний порядок оплати:

1.1) покупець здійснює оплату за обладнання в загальній сумі 85 000,00 доларів США в строк до 01 вересня 2024 року;

1.2) оплата вказаного у цій Специфікації обладнання здійснюється покупцем в гривні на підставі виставленого постачальником рахунку, згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ. Вартість обладнання в гривні визначається постачальником на момент розрахунку вартості (виставлення рахунку на здійснення оплати згідно п. 1.1 Специфікації);

1.3) у разі збільшення курсу іноземної валюти по відношенню до гривні на дату оплати обладнання (А1), більше ніж на 2 % в порівнянні з курсом на момент розрахунку вартості (А0), вартість обладнання та сума в гривні, що підлягає оплаті, може бути скоригована постачальником в сторону збільшення за тією ж формулою, що вказана в Специфікації №1.

На оплату обладнання, зазначеного в Специфікації №1, позивачем були виставлені рахунки №6 від 16.04.2024 на суму 427 989,58 грн, №9 від 14.05.2024 на суму 1 099 951,01 грн (а.с. 91 т. 2), №11 від 14.06.2024 на суму 1 018 627,04 грн (а.с. 92 т. 2).

Та на оплату обладнання, зазначеного в Специфікації №2, позивач виставив рахунок №14 від 09.07.2024 на суму 3 459 500,00 грн (а.с. 92 зворот т. 2).

На підставі вказаних рахунків відповідачем були здійсненні наступні оплати, що підтверджується випискою по рахунку ТОВ АСС-Харківпласт (а.с.19-23 т.1):

- за рахунком № 6 від 16.04.2024: 18.04.2024 - 427 989,58 грн;

- за рахунком № 9 від 14.05.2024: 22.05.2024 - 130 000,00 грн, 23.05.2024 - 300 000,00 грн, 12.06.2024 - 669 951,01 грн;

- за рахунком № 11 від 14.06.2024: 30.08.2024 - 200 000,00 грн; 02.09.2024 - 150 000,00 грн, 04.09.2024 - 100 000,00 грн, 05.09.2024 - 100 000,00 грн, 06.09.2024 - 100 000,00 грн; 09.09.2024 - 100 000,00 грн; 10.09.2024 - 100 000,00 грн, 11.09.2024 - 50 000,00 грн, 12.09.2024 - 58 627,04 грн, 27.09.2024 - 60 000,00 грн;

- за рахунком № 14 від 09.07.2024: 30.10.2024 - 50 000,00 грн, 30.10.2024 - 50 000,00 грн, 31.10.2024 - 50 000,00 грн, 05.11.2024 - 100 000,00 грн, 07.11.2024 - 50 000,00 грн, 08.11.2024 - 50 000,00 грн, 12.11.2024 - 50 000,00 грн, 13.11.2024 - 50 000,00 грн, 21.11.2024 - 50 000,00 грн, 02.12.2024 - 50 000,00 грн, 03.12.2024 - 100 000,00 грн, 05.12.2024 - 25 000,00 грн, 06.12.2024 - 25 000,00 грн, 10.12.2024 - 50 000,00 грн, 12.12.2024 - 25 000,00 грн, 13.12.2024 - 25 000,00 грн, 16.12.2024 - 25 000,00 грн, 18.12.2024 - 30 000,00 грн, 19.12.2024 - 30 000,00 грн, 30.12.2024 - 115 000,00 грн, 03.01.2025 - 50 000,00 грн, 06.01.2025 - 50 000,00 грн, 07.01.2025 - 50 000,00 грн, 08.01.2025 - 50 000,00 грн, 09.01.2025 - 30 300,00 грн, 13.01.2025 - 40 700,00 грн, 23.01.2025 - 50 000,00 грн, 24.01.2025 - 50 000,00 грн, 27.01.2025 - 30 000,00 грн, 28.01.2025 - 30 000,00 грн, 30.01.2025 - 30 000,00 грн, 03.02.2025 - 50 000,00 грн, 04.02.2025 - 30 000,00 грн, 05.02.2025 - 50 000,00 грн, 07.02.2025 - 50 000,00 грн, 10.02.2025 - 50 000,00 грн, 11.02.2025 - 50 000,00 грн, 12.02.2025 - 50 000,00 грн, 13.02.2025 - 25 000,00 грн, 14.02.2025 - 50 000,00 грн, 17.02.2025 - 50 000,00 грн, 20.02.2025 - 25 000,00 грн, 21.02.2025 - 30 000,00 грн, 24.02.2025 - 30 000,00 грн, 25.02.2025 - 45 000,00 грн, 26.02.2025 - 55 000,00 грн, 27.02.2025 - 50 000,00 грн, 28.02.2025 - 46 000,00 грн, 06.03.2025 - 30 000,00 грн, 07.03.2025 - 50 000,00 грн, 12.03.2025 - 50 000,00 грн, 13.03.2025 - 50 000,00 грн, 14.03.2025 - 50 000,00 грн, 17.03.2025 - 50 000,00 грн, 18.03.2025 - 67 000,00 грн, 19.03.2025 - 60 000,00 грн, 20.03.2025 - 41 500,00 грн, 21.03.2025 - 64 000,00 грн, 24.03.2025 - 60 000,00 грн, 25.03.2025 - 65 000,00 грн, 26.03.2025 - 65 000,00 грн, 27.03.2025 - 25 000,00 грн, 01.04.2025 - 25 000,00 грн, 02.04.2025 - 250 000,00 грн, 03.04.2025 - 260 000,00 грн.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу обладнання на загальну суму 6 006 067,63 грн, що підтверджується:

- видатковою накладною № 100 від 27 вересня 2024 р. на суму 2 546 567,63 грн (а.с. 15 т. 1) та товарно-транспортною накладною від 27.09.2024 (а.с. 16 т. 1);

- видатковою накладною № 16 від 04 квітня 2025 р. на суму 3 459 500,00 грн (а.с. 17 т. 1) та товарно-транспортною накладною від 04.04.2025 (а.с. 18 т. 1).

14.05.2025 позивач листом №14/05/25-1 звернувся до Відповідача підписати додаткову угоду № 1 від 14.05.2025 до Договору поставки та Акти № 1, № 2 від 14.05.2025 коригування вартості обладнання, поставленого за Договором поставки та повернути по одному примірнику вказаних документів на адресу ТОВ «АСС-Харківпласт» та протягом 7-ми днів перерахувати кошти згідно з рахунками від 14.05.2025 № 6 на суму 56 521,14 грн та № 7 на суму 51 119,20 грн.

Згідно відомостей «Укрпошти» вказаний лист та додані до нього документи були отримані Відповідачем 20.05.2025, однак підписані примірники документів на адресу Позивача повернуті не були, кошти згідно рахунків № 6 та № 7 від 14.05.2025 на загальну суму 107 640,34 грн перераховані також не були.

28.05.2025 позивач направив відповідачу претензію №28/05/25-1, у якій вимагав у місячний строк від дати отримання цієї претензії сплатити суму коригування вартості обладнання за Договором поставки - 107 640,34 грн, пеню - 460 388,23 грн, 20% штрафу - 1 115 615,59 грн, 3% річних - 51 893,59 грн та інфляційні втрати - 36 559,85 грн.

У відповідь на претензію відповідач листом №141 від 19.06.2025 просив позивача анулювати претензію.

Оскільки вимоги претензії відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду з цим позовом.

За твердженням позивача, відповідач неналежно виконав грошове зобов`язання з оплати товару, у зв`язку з чим позивач здійснив коригування вартості обладнання на 107 640,34 грн та нарахував за період прострочення штраф у розмірі 1 115 615,59 грн, пеню 460 388,23 грн, 3% річних 51 893,59 грн.

ІV. МОТИВИ СУДУ

З огляду на встановлені фактичні обставини та доводи сторін, суд переходить до правової кваліфікації спірних відносин і визначення норм права, що підлягають застосуванню.

Спір виник із договірних (зобов`язальних) господарських правовідносин, що склалися між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСС-Харківпласт» (постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Мар`янівський склозавод» (покупець, відповідач) у зв`язку з укладенням та виконанням Договору поставки №04-2024-1 від 15.04.2024, предметом якого є поставка обладнання відповідно до Специфікацій.

У межах цих правовідносин спір стосується правомірності коригування вартості поставленого обладнання та застосування до відповідача відповідальності у виді штрафу, пені, 3 % річних за прострочення попередньої оплати обладнання.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позову, господарський суд керується таким.

1. Норми права, які застосував суд

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суд установив, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на підставі укладеного господарського договору, який за правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.08.2023 у справі № 927/211/22).

Приписами статті 521 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 1, 2 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положеннями ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойка є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

2. Оцінка суду

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 3,4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до диспозитивності господарського судочинства, визначеного ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до статей 76-79, 86 ГПК України на підставі свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, господарський суд виходить з таких міркувань.

Щодо вимог позивача про стягнення коригування вартості обладнання в сумі 107 640,34 грн

Позивач відповідно до п. 1.3 Специфікації №1 від 15.04.2024 здійснив розрахунок коригування вартості обладнання, в зв`язку зі знеціненням національної валюти, у бік збільшення на загальну суму 56 521,14 грн., в т.ч. ПДВ 20%. А також відповідно до п. 1.3 Специфікації №2 від 22.05.2025 у бік збільшення на загальну суму 51 119,20 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

Відповідач заперечив щодо заявлених вимог та навів у відзиві на позовну заяву контррозрахунок коригування вартості обладнання відповідно до п. 1.3 Специфікації №1 від 15.04.2024 та Специфікації №2 від 22.05.2025, згідно з яким, на думку відповідача, доплаті підлягає 34 973,80 грн.

Суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 зазначено, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, у тому числі зроблений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

Оцінюючи поданий позивачем розрахунок коригування вартості обладнання, Суд виходить з того, що в специфікаціях до договору сторони погодили вартість обладнання, яка визначена в іноземній валюті (доларах США) та порядок визначення зобов`язань в національній валюті.

Згідно з п. 1.2 Специфікацій оплата обладнання здійснюється покупцем в гривні на підставі виставленого постачальником рахунку, згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України (НБУ), вартість обладнання у гривні визначається Постачальником на момент розрахунку вартості, тобто на дату виставлення рахунку на перший етап оплати (саме на цю дату визначається курс A0 та базова гривнева сума S0).

Відповідно до п. 1.3 Специфікацій коригування (збільшення) вартості обладнання, що підлягає оплаті в гривні, допускається у разі, якщо курс іноземної валюти до гривні на дату оплати другого та третього етапів оплати, тобто на календарну дату (строк) оплати, визначену сторонами у Специфікації, (A1) збільшився більш ніж на 2% порівняно з курсом на момент розрахунку вартості (A0); у такому разі застосовується погоджена сторонами формула перерахунку.

Отже, за змістом п. 1.3 Специфікацій величина A1 визначається за курсом НБУ на дату (строк) оплати відповідного етапу, встановлену Специфікацією, а не за датою фактичного перерахування коштів. Відповідно право постачальника на коригування вартості обладнання та суми в гривні, що підлягає оплаті може бути реалізоване лише за умови підтвердження збільшення курсу на дату оплати відповідного етапу за Специфікацією. Відтак для обґрунтування коригування постачальник повинен довести: (1) курс A0 на дату розрахунку вартості (рахунку першого етапу), (2) курс A1 на відповідні строки оплати етапів, (3) перевищення порогу >2%, та (4) правильність перерахунку за погодженою формулою.

Водночас позивач здійснив коригування із застосуванням курсу на дати фактичних оплат, що не відповідає погодженому сторонами механізму визначення A1, і не надав належних доказів курсу НБУ саме на строки оплати, визначені Специфікаціями, та перерахунку за формулою в цих межах.

Крім того судом установлено, що позивач виставив рахунки за Специфікацією №1: №6 від 16.04.2024 на суму 427 989,58 грн (перший етап), №9 від 14.05.2024 на суму 1 099 951,01 грн (другий етап), №11 від 14.06.2024 на суму 1 018 627,04 грн (третій етап), а також за Специфікацією №2 рахунок №14 від 09.07.2024 на суму 3 459 500,00 грн.

При цьому відповідач здійснював оплату за договором на підставі рахунків постачальника, виставлених відповідно до погодженого в Специфікаціях порядку визначення вартості обладнання в гривні, після чого позивач передав обладнання за видатковими накладними №100 від 27.09.2024 на суму 2 546 567,63 грн та №16 від 04.04.2025 на суму 3 459 500,00 грн, що свідчить про фактичне виконання сторонами договору поставки в частині поставки товару та його оплати за погодженою ціною.

Разом із тим, позивач лише 14.05.2025 направив відповідачу листа №14/05/25-1 із пропозицією підписати додаткову угоду №1 та акти коригування вартості, а також виставив відповідні рахунки №6 і №7 від 14.05.2025. Проте зазначене не свідчить про виникнення у відповідача обов`язку сплатити заявлену суму коригування і не є доказом погодження сторонами зміни вартості обладнання.

З огляду на принцип свободи договору та обов`язковості договору для сторін, зміна істотних умов договору (зокрема ціни/порядку визначення ціни) можлива лише у спосіб, передбачений законом і договором, та за наявності визначених сторонами підстав. Водночас додаткова угода не підписана відповідачем, а тому сама пропозиція її укладення та односторонньо складені акти й виставлені рахунки не можуть розцінюватися як належний доказ зміни договірної ціни.

Крім того, у межах заявлених вимог вирішальним є доведеність підстав і правильність розрахунку коригування відповідно до погодженого сторонами механізму (пункти 1.2 1.3 Специфікацій). Оскільки позивач обґрунтував коригування виходячи з курсу за датами фактичних оплат, а не за датами (строками) оплати відповідних етапів, визначених сторонами, такі документи не усувають встановленої судом невідповідності розрахунку умовам договору і не підтверджують розмір заявленої до стягнення суми.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не довів настання умов, з якими п. 1.3 Специфікацій пов`язує право постачальника на коригування вартості обладнання.

Відтак позовні вимоги в частині стягнення 107 640,34 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу в сумі 1 115 615,59 грн

Позивач нарахував штраф у розмірі 20% відповідно до п. 6.3 Договору, посилаючись на прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання понад 10 робочих днів.

Судом установлено, що за змістом п. 6.3 Договору штраф у розмірі 20% підлягає сплаті у разі порушення строків оплати, встановлених у Специфікації, на термін понад 10 робочих днів, і обчислюється від вартості обладнання, не оплаченого у встановлений строк.

Отже, для правильного визначення розміру штрафу вирішальним є встановлення суми неоплаченого (простроченого) зобов`язання станом на момент спливу строку оплати з урахуванням 10 робочих днів.

З матеріалів справи вбачається, що за Специфікацією №1 (2-й етап) відповідач здійснив часткову оплату у межах строку оплати, визначеного до 23.05.2024, а саме: 22.05.2024 130 000,00 грн та 23.05.2024 300 000,00 грн. Водночас 12.06.2024 відповідачем сплачено з простроченням 669 951,01 грн.

Однак позивач, нараховуючи штраф за прострочення 2-го етапу оплати за Специфікацією №1, визначив базою для його обчислення грошове зобов`язання в сумі 1 099 950,99 грн, а не вартість обладнання, не оплаченого у строк, що не відповідає умовам п. 6.3 Договору та правовій природі штрафу як різновиду неустойки (стаття 549 ЦК України).

За таких обставин суд дійшов висновку, що розрахунок штрафу позивачем у частині 2-го етапу Специфікації №1 є необґрунтованим у заявленому розмірі, у зв`язку з чим суд здійснив перерахунок штрафу від суми простроченого зобов`язання та визначив його у розмірі 133 990,20 грн (669 951,01 грн ? 20%).

Щодо штрафу за Специфікацією №1 (3-й етап) та за Специфікацією №2 суд зазначає, що відповідачем не доведено здійснення оплат у межах строків оплати (з урахуванням 10 робочих днів), а матеріали справи підтверджують оплату відповідних сум після спливу таких строків. За таких обставин нарахування штрафу у розмірах 203 725,40 грн та 691 900,00 грн відповідає приписам п. 6.3 Договору та є обґрунтованим.

Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що обгрунтованою є загальна сума штрафу в розмірі 1 029 616,00 грн (133 990,20 + 203 725,40 + 691 900,00).

Щодо вимог позивача про стягнення пені в сумі 460 388,23 грн

За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідачем позивач відповідно до п. 6.3 Договору нарахував пеню у загальному розмірі 440 416,18 грн (з урахуванням уточненого розрахунку (а.с. 206-207 т.1), який позивач підтримав у ході судових дебатів), у тому числі:

- за Специфікацією № 1 (2-й етап) 9 884,52 грн за період прострочення з 23.05.2024 по 11.06.2024;

- за Специфікацією № 1 (3-й етап) 62 416,83 грн за період прострочення з 12.06.2024 по 26.09.2024, враховуючи здійснені відповідачем платежі в цей період;

- за Специфікацією № 2 368 114,83 грн за період прострочення з 01.09.2024 по 05.03.2025, враховуючи здійснені відповідачем платежі в цей період.

Відповідач не надав суду контррозрахунку. Разом із тим відсутність такого контррозрахунку не звільняє суд від обов`язку перевірити правильність заявлених вимог та їх відповідність умовам Договору і вимогам закону.

Оцінюючи розрахунок пені, суд виходить з того, що за змістом пункту 6.3 Договору у разі порушення покупцем строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Так, за Специфікацією № 1 (2-й етап) строк оплати встановлено до 23.05.2024 на підставі виставленого постачальником рахунку №9 від 14.05.2024 на суму 1 099 951,01 грн, а відтак з 24.05.2024 відповідач є таким, що прострочив виконання цього грошового зобов`язання.

За Специфікацією № 1 (3-й етап) строк оплати визначено не пізніше 20 календарних днів від дати платежу за другим етапом, тобто до 12.06.2024. Водночас умовами Специфікації передбачено, що оплата обладнання здійснюється покупцем у гривні на підставі виставленого постачальником рахунку, тобто виставлення (направлення) рахунку є необхідною передумовою здійснення платежу за відповідним етапом. Судом установлено, що рахунок № 11 від 14.06.2024 на суму 1 018 627,04 грн був направлений відповідачу 14.06.2024 через месенджер WhatsApp, що підтверджується скріншотом (а.с.102 т.2). За таких обставин прострочення виконання грошового зобов`язання за 3-м етапом слід обчислювати з 15.06.2024.

За Специфікацією № 2 визначено строк оплати до 01.09.2024 на підставі виставленого постачальником рахунку №14 від 09.07.2024 на суму 3 459 500,00 грн, а відтак з 02.09.2024 відповідач є таким, що прострочив виконання цього грошового зобов`язання.

З виписки вбачається прострочення виконання грошових зобов`язань за рахунками № 9, № 11, № 14 та їх оплату частинами, що є підставою для нарахування пені, передбаченої п. 6.3 Договору.

Разом з цим, суд враховує положення ч. 6 ст. 232 Господарський кодекс України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому суд бере до уваги, що станом на час розгляду справи Господарський кодекс України втратив чинність з 28.08.2025 у зв`язку з введенням в дію Закону України № 4196-IX від 09.01.2025 «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб». Разом із тим строк виконання спірного грошового зобов`язання настав в період чинності ГК України, а тому наведене обмеження підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

У постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18) (пункт 83).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у цій постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).

За умовами пункту 6.3 Договору сторонами не погоджено більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій, тому у спірних правовідносинах перебіг строку нарахування пені починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано та припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на встановлені обставини здійснених платежів на виконання грошових зобов`язань за Специфікаціями № 1 та № 2 суд зазначає, що:

за рахунком № 9 від 14.05.2024 прострочена сума 669 951,01 грн погашена 12.06.2024, а тому пеня підлягає нарахуванню за період з 24.05.2024 по 11.06.2024 включно від суми простроченого платежу;

за рахунком № 11 від 14.06.2024 оплата здійснювалася частинами у період з 30.08.2024 по 27.09.2024, у зв`язку з чим пеня підлягає нарахуванню з 15.06.2024 з відповідним зменшенням бази (залишку простроченого платежу) на дати часткових оплат, до дня, що передує даті остаточного погашення, тобто по 26.09.2024 включно;

за рахунком № 14 від 09.07.2024 оплата здійснювалася частинами, у зв`язку з чим пеня підлягає нарахуванню з 02.09.2024 з відповідним зменшенням бази на дати часткових оплат, однак з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені припиняється через шість місяців, тобто по 02.03.2025.

З урахуванням наведеного, Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій LIGA 360 здійснив перерахунок пені та дійшов висновку, що обгрунтованою є пеня у розмірі 433 761,39 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних в сумі 51 893,59 грн

Позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснений розрахунок 3 % річних:

- за Специфікацією № 1 (2-й етап) за період прострочення з 23.05.2024 по 12.06.2024 (20 днів) - 1 098,28 грн;

- за Специфікацією № 1 (3-й етап) за період прострочення з 12.06.2024 по 27.09.2024 (108 днів) - 7 285,49 грн;

- за Специфікацією № 2 за період прострочення з 01.09.2024 по 03.04.2025 (214 днів) - 43 509,82 грн.

Відповідач не надав суду контррозрахунку.

Суд зазначає, що 3 % річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та способом захисту майнового права кредитора, що полягає у компенсації наслідків неналежного виконання боржником зобов`язання (незалежно від наявності вини боржника та можливості виконання ним такого зобов`язання).

Водночас, перевіряючи заявлений розрахунок, суд установив, що визначені позивачем періоди прострочення не відповідають фактично встановленим у справі датам початку та закінчення прострочення, а саме:

- за 2-й етап Специфікації №1: 24.05.2024 11.06.2024;

- за 3-й етап Специфікації №1: 15.06.2024 26.09.2024;

- за Специфікацією №2: 02.09.2024 02.04.2025.

З урахуванням наведеного суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій LIGA 360 здійснив перерахунок 3 % річних від суми простроченого платежу за відповідними періодами (з урахуванням здійснених оплат) та дійшов висновку, що обґрунтованою є загальна сума 3 % річних у розмірі 51 424,58 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій

Відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки заявлена до стягнення сума штрафних санкцій у розмірі 1 664 457,26 грн є несправедливою та нерозумною, з огляду на відсутність заборгованості за договором поставки, а прострочення платежів на певних етапах мали незначні терміни. Водночас відповідач вказує на відсутність доказів понесення позивачем збитків.

Вирішуючи це клопотання, суд виходить з такого.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав: якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання судом оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України, щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Відтак зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, подібні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 вересня 2023 року у справі № 913/228/22, від 27 березня 2024 року у справі № 912/940/23, від 27 липня 2024 року у справі № 916/4158/23, від 24 вересня 2024 року у справі № 915/1037/23 та інших.

Верховний Суд зазначає про те, що положення статей 233 Господарського кодексу України та 551 Цивільного кодексу України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні, що і підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

Суд установив, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання щодо попередньої оплати обладнання, у зв`язку з чим позивач за умовами п. 6.3 Договору правомірно нарахував пеню і штраф. Перевіривши розрахунки, суд визнав обґрунтованими до стягнення штраф у сумі 1 029 615,60 грн та пеню у сумі 433 761,39 грн.

Оцінивши доводи сторін і докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність обставин, які з урахуванням приписів ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України є істотними для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, з огляду на таке.

Порушення відповідача полягало у простроченні попередньої оплати (до передання продавцем обладнання). При цьому судом установлено, що на прохання позивача відповідач прийняв частину обладнання на відповідальне зберігання до його повної оплати, що свідчить про узгоджену сторонами модель поведінки, спрямовану на забезпечення збереження майна позивача та виконання договору, а не на ухилення від зобов`язання.

Позивач не надав доказів реальних збитків, завданих саме простроченням попередньої оплати. Натомість суд зазначає, що порушення відповідачем у вказаній справі своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача. За таких умов сукупний розмір штрафних санкцій має оцінюватися з погляду їх співмірності реальним наслідкам порушення та необхідності забезпечення справедливого балансу інтересів сторін.

Суд також бере до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником: відповідач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором, сплативши на рахунок позивача 6 006 067,60 грн. При цьому як убачається з матеріалів справи кошти сплачувались систематично, що свідчить про добросовісну поведінку відповідача на належне виконання зобов`язання.

Крім того, суд враховує встановлені обставини ділового обороту сторін під час виконання договору, які мають істотне значення для оцінки співмірності санкцій, а саме:

- із наданих відповідачем рахунків та специфікацій убачається, що сторони в процесі виконання договору змінювали вартість та кількість обладнання;

- з листування сторін вбачається, що окремі рахунки фактично виставлялися пізніше, ніж вони датовані, зокрема рахунок № 14 від 09.07.2024 був надісланий на електронну пошту відповідача 26.08.2024;

- позивач 14.06.2024 звертався з проханням надати графік оплати, про що свідчить скріншот (а.с. 102 т. 2), що в сукупності із зазначеними обставинами може свідчити про те, що позивач фактично допускав виконання зобов`язання в інший строк, ніж встановлені специфікаціями, і не наполягав на безумовному дотриманні цих строків.

Наведене не усуває факту прострочення та не звільняє відповідача від відповідальності, однак підлягає врахуванню судом як обставини, що істотно впливають на оцінку співмірності та справедливості сукупного розміру заявлених до стягнення санкцій.

З огляду на наведені обставини у їх сукупності, виходячи із засад справедливості, добросовісності та пропорційності, суд дійшов висновку, що штраф у сумі 1 029 615,60 грн та пеня у сумі 433 761,39 грн є надмірними порівняно з наслідками порушення та підлягають зменшенню.

Визначаючи конкретний розмір зменшення, суд виходить з того, що неустойка має стимулювальну та компенсаційну, а не каральну природу, і її застосування не повинно перетворюватися на спосіб збагачення іншої сторони та надмірного тягаря на боржника, водночас не допускаючи фактичного уникнення відповідальності за допущене порушення.

Суд констатує про те, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а відтак Суд вирішує це питання з урахуванням конкретних обставин справи й керуючись статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому Суд враховує позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22, про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

За висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22, висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Отже, індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.

З урахуванням характеру порушення (прострочення попередньої оплати), ступеня виконання зобов`язання, поведінки сторін під час виконання договору та співвідношення суми санкцій до наслідків порушення, суд вважає обґрунтованим зменшити штраф і пеню на 60%, тобто штраф до 411 846,24 грн, а пеню до 173 504,56 грн, що забезпечує справедливий баланс інтересів сторін та не нівелює відповідальності відповідача за допущене прострочення і зберігає стимулювальну функцію неустойки.

V. Висновки Суду

Розглянувши справу із застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи і досліджених доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, є вимоги позивача про стягнення: 411 846,24 грн штрафу, 173 504,56 грн пені та 51 424,58 грн 3% річних.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення: 107 640,34 грн коригування вартості обладнання, 85 999,99 грн штрафу, 26 626,84 грн пені та 469,01 грн 3% річних слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

У решті вимог про стягнення 617 769,36 грн штрафу та 260 256,83 грн пені відмовити у зв`язку із зменшенням судом заявленого розміру штрафних санкцій у порядку ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Враховуючи усталену практику ЄСПЛ, зокрема рішення «Серявін та інші проти України», суд зазначає, що обов`язок мотивувати судове рішення не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони; водночас суд має надати відповідь на вирішальні доводи, здатні вплинути на висновки у справі. З урахуванням цього суд у даному рішенні надав оцінку доказам та ключовим аргументам сторін, що мали визначальне значення для правильного вирішення спору.

VІ. Судові витрати

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, приписами якої передбачено, що спорах, що виникають при виконанні договорів, та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у сумі 21 270,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 107 від 26.06.2025.

При цьому суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З урахуванням зазначених положень, оскільки позивачем було подано позовну заяву у даній справі в електронній формі, розмір судового збору за подання цього позову підлягає пониженню на коефіцієнт 0,8 та становить 21 265,16 грн.

Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 21 270,00 грн, тобто судовий збір внесений у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Крім того, ухвалою Суду від 25.09.2025 провадження в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 36 559,85 грн закрито у зв`язку з відмовою позивача в цій частині вимог, водночас питання про повернення судового збору судом не вирішувалось.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Також, згідно з ч. 3 ст.7 Закону України "Про судовий збір", 50% сплаченого судового збору повертається позивачу у разі відмови позивача від позову до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи наведене, суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду із клопотанням у порядку ст.7 Закону України "Про судовий збір" про повернення судового збору в сумі 4,84 грн у зв`язку із сплатою судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом та повернення 219,36 грн за відмову від частини вимог.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає розподілу, складає 20 826,45 грн.

Водночас у випадку зменшення судом розміру неустойки на підставі на підставі ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України судовий збір покладається на відповідача у повному обсязі без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необгрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами. Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16.

Разом з цим, у частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено з мотивів необґрунтованості, судовий збір покладається на позивача пропорційно розміру таких вимог.

З огляду на наведене, з відповідача підлягають стягненню витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 18 177,62 грн, а решта 2 648,83 грн покладається на позивача.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 129, 233, 236, 237, 238, 241 ГПК України, Суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт до Приватного акціонерного товариства «Мар`янівський склозавод» задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Мар`янівський склозавод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт:

- 411 846,24 грн (чотириста одинадцять тисяч вісімсот сорок шість гривень 24 копійки) - штраф;

- 173 504,56 грн (сто сімдесят три тисячі п`ятсот чотири гривні 56 копійок) - пеня;

- 51 424,58 грн (п`ятдесят одна тисяча чотириста двадцять чотири гривень 58 копійок) - 3% річних;

- 18 177,62 грн (вісімнадцять тисяч сто сімдесят сім гривень 62 копійки) - судові витрати зі сплати судового збору.

3. Відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення 1 098 762,37 грн, а саме: 107 640,34 грн - коригування вартості обладнання, 703 769,35 грн - штрафу, 286 883,67 грн - пені, 469,01 грн - 3% річних.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю АСС-Харківпласт (; вул. Золютинська, буд. 4, м. Харків, Харківська обл, 61177)

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Мар`янівський склозавод» (; вул. Заводська, буд. 1, с-ще Мар`янівка, Звягельський р-н, Житомирська обл., 12725)

Це рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити це рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Після набрання рішення законної сили наказ може бути виданий за заявою стягувача, в якій має бути зазначена бажана форма його видачі (паперова або електронна).

Повне рішення складено 12.02.2026

Суддя С. НЕСТЕРЧУК