05.02.2026Справа № 910/511/25
За заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс»
простягнення судових витрат
у справі№ 910/511/25
За позовомДержавного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр"
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс»
пророзірвання договору та стягнення 500 000,00 грн
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Панасюк Ю.М.
Представники сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Лук`яненко В.О.; Терещенко А.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/511/25 за позовом Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» (далі також - позивач, ДП «ЛІАЦ») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» (далі також - відповідач, ТОВ «ІТС») відповідно до якого позивач просив:
- розірвати договір поставки № 13/06-1, укладений 13.06.2024;
- стягнути безпідставно набуті кошти у розмірі 500 000,00 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у задоволенні позову відмовлено.

28.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» надійшла заява про стягнення з позивача 12 000,00 грн судових витрат.

22.05.2025 позивач подав письмові заперечення проти розміру заявлених відповідачем витрат та просив їх зменшити до 2 000,00 грн з огляну на наступне:

- представник відповідача не надав детального опису наданих робіт (послуг);

- не було надано переліку послуг, які включаються в поняття «підготовка відзиву на позов», а саме перелік дійсно виконаних робіт та витрачений час на їх виконання;

- при підготовці відповіді на відзив у справі № 910/511/25 представником відповідача досліджувалась та використовувалась інформація, яка вже була ним опрацьована при підготовці позовної заяви у справі № 910/573/25. Сам текст відповіді на відзив у справі № 910/511/25 є майже ідентичним до тексту вже викладеного у позовній заяві у справі № 910/573/25.

Ухвалою від 21.08.2025 заяву призначено до розгляду в судовому засіданні 16.10.2025.

Зважаючи на необхідність скерування всіх матеріалів справи № 910/511/25 до Верховного Суду, суд дійшов висновку про зупинення розгляду заяви про розподіл судових витрат до повернення матеріалів справи № 910/511/25 до Господарського суду міста Києва.

19.12.2025 до Господарського суду міста Києва повернулися матеріали справи № 910/511/25.

Як вбачається з постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.11.2025, Касаційну скаргу Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" залишено без задоволення. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/511/25 залишено без змін.

У зв`язку з поверненням матеріалів справи № 910/511/25 до Господарського суду міста Києва, суд поновив розгляд заяви про розподіл судових витрат та призначив судове засідання на 05.02.2026.

05.02.2026 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду, оскільки представник не може прибути у судове засідання.

Представники відповідача безпосередньо в судовому засіданні 05.02.2026 надали усні пояснення стосовно розподілу понесених судових витрат.

Згідно з ч. 4 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України, у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Тож, з огляду на наявні у справі докази, подання позивачем письмових заперечень проти заявленого відповідачем розміру судових витрат, суд дійшов висновку, що неявка представника позивача в судове засідання 05.02.2026 не перешкоджає вирішенню питання про розподіл судових витрат, а клопотання позивача про відкладення задоволенню не підлягає.

Надавши оцінку наявним у справі доказам, заслухавши доводи представника відповідача та врахувавши письмові заперечення позивача, суд вважає за необхідне наголосити на такому.

Як вбачається із відзиву, орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу становить 27 000,00 грн. А у заяві від 28.04.2025 відповідачем заявлено про стягнення витрат в розмірі 12 000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Докази на підтвердження розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу можуть бути подані у такому порядку:

1) докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі;

2) або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву.

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, суд зауважує, що вказівка у частині 8 статті 129, частині 1 статті 221 ГПК України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Водночас положення частини восьмої статті 129 ГПК України підлягають застосуванню судом під час дослідження обставин стосовно дотримання стороною порядку та строків подання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, і у разі дотримання стороною цих вимог, суд здійснює розподіл судових витрат. У разі не дотримання стороною порядку та строків на подання таких доказів суд залишає таку заяву без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2024 у справі № 910/9714/22.

На підтвердження понесених відповідачем судових витрат у матеріалах справи наявні наступні докази (завірені копії):

- Договір № 01 від 02.12.2024 про надання професійної правничої допомоги;

- Додаткова угода від 17.01.2025 до договору № 01 від 02.12.2024 про надання професійної правничої допомоги;

- Акт про надання професійної правничої допомоги від 17.01.2025 на суму 48 000,00 грн;

- Рахунок № 1 від 17.01.2025 на суму 48 000,00 грн;

- платіжна інструкція № 1222 від 17.01.2025 на суму 12 000,00 грн;

- Додаткова угода від 05.03.2025 до договору № 01 від 02.12.2024 про надання професійної правничої допомоги;

- Акт про надання професійної правничої допомоги від 05.03.2025 на суму 15 000,00 грн;

- Рахунок № 2 від 05.03.2025 на суму 15 000,00 грн;

- платіжна інструкція № 1248 від 10.03.2025 на суму 15 000,00 грн;

- ордер Серії АА № 1404815 від 02.12.2024;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Жукова Микити Сергійовича.

Згідно з абз. 4 п.2.1. додаткової угоди від 17.01.2025, професійну правничу допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу на рахунок, вказаний у реквізитах до цього договору, протягом 5 днів з дати виставлення рахунку на оплату, що дорівнює 48 000,00 грн без ПДВ, яка складається з наступних сум, зокрема:

- підготовка відзиву на позов Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» щодо розірвання договору № 13/06-1 від 13.06.2024 та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 500 000,00 грн - 12 000,00 грн.

Факт надання наведених послуг підтверджується також відповідним Актом від 17.01.2025, платіжною інструкцією від 17.01.2025 та рахунком від 17.01.2025.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі також - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, як вбачається з Договору та додаткових угод до нього, встановлено фіксований розмір гонорару.

Тому, суд відхиляє доводи позивача щодо ненадання відповідачем детального опису наданих послуг та витраченого адвокатським бюро часу, оскільки адвокатське бюро погодило з клієнтом фіксований розмір гонорару, а послугу, яку було надано (підготовка відзиву) наведена в Акті наданих послуг. Законодавство не встановлює обов`язку представника наводити весь перелік вчинених дій, які були необхідні під час підготовки заяви /клопотання (у даному випадку відзиву на позов).

Крім того, безпідставними є й доводи позивача про не співмірність витрат з огляду на наявність між сторонами інших спорів в господарському суді, які нібито, стосуються тих самих обставин, що й у справі № 910/511/25. Адже, суд повинен здійснити розподіл витрат, які сторона понесла саме у зв`язку з розглядом справи, яку він розглядав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частинами 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Отже, суд дійшов висновку, що вартість послуг, які зазначені в Актах відповідають критерію розумності, такі витрати мають характер необхідних, співрозмірні із виконаною роботою в суді першої інстанції. Витрати відповідача на професійну правничу допомогу були фактичними та неминучими, а їх розмір - обґрунтований.

Позивачем не доведено надмірності понесених Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» витрат на правову допомогу та не надано доказів про наявність підстав зменшити розмір таких витрат.

Отже, з огляду на наведені вище обставини, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» про стягнення судових витрат підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 120, 123, 126, 129, ч. 3 ст. 233, ст. 234, ч. 10 ст.ст. 240, 244, 255 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" (01013, м. Київ, вул. Деревообробна, 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» (01014, м. Київ, вул. Звіринецька, 63; ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

3. Після набрання додатковим рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст додаткового рішення складено та підписано - 10.02.2026.

Суддя Ю.О. Підченко