ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2026 р. Справа№ 927/535/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Барсук М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Хряпа А.М. (наказ № 488к від 28.10.2020), Рибалко Н.В. (наказ № 518к від 16.11.2020) (в режимі відеоконференції);

від позивача: Суховолець У.А. (копія виписки з ЄДР від 19.09.2025 (в залі суду);

від відповідача: Висоцький Р.В. (ордер ВМ № 1063157 від 06.03.2025 (в залі суду);

від третьої особи: не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення господарського суду Чернігівської області від 14.10.2025 у справі № 927/535/25 (суддя - Моцьор В.В.)

за позовом Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України

до акціонерного товариства "Укрпошта"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд державного майна України

про витребування нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Ніжинська окружна прокуратура Чернігівської області звернулась до господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України до акціонерного товариства (далі - АТ) "Укрпошта" про витребування у відповідача на користь позивача нерухомого майна - будівлі відділення поштового зв`язку, загальною площею 50,9 кв.м, яка розташована по вул. Овдіївська, 99а, у м. Ніжині, Чернігівської області, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 104.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що товариство незаконно оформило право приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а вибуття цього об`єкта з державної власності порушує інтереси держави у сфері реалізації прав власника об`єкта державної власності, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням ним. Прокурор вказував, що зміна форми власності майна, переданого АТ "Укрпошта" з державної на приватну поза процедурою приватизації є незаконною; передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного внаслідок корпоратизації державного унітарного підприємства, не є способом приватизації такого майна; нерухоме майно, передане до статутного фонду, 100 % акцій якого залишаються у власності держави, залишається державною власністю.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 14.10.2025 позов задоволено. Витребувано в АТ "Укрпошта" на користь Міністерства розвитку громад та територій України нерухоме майно - будівлі відділення поштового зв`язку, загальною площею 50,9 кв.м, яка розташована по вул. Овдіївська, 99а, у м. Ніжині, Чернігівської області, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 104. Стягнуто з АТ "Укрпошта" на користь Чернігівської обласної прокуратури 17 625,59 грн витрат зі сплати судового збору.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до норм ст.ст. 2, 170, 317, 318, 326, 328, 345 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, ст.ст. 22, 73, 74, 136, 141, 145 Господарського кодексу (далі - ГК) України, ст. 12 Закону України "Про господарські товариства", ст.ст. 15, 18 Закону України "Про приватизацію державного майна", п. 1 Указу Президента України "Про корпоратизацію", ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та акту передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності товариства на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого на законних підставах у нього виникло право приватної власності на відповідне майно, а тому, оскільки спірне майно перебувало у володінні Українського державного підприємства поштового зв`язку (далі - УДППЗ) "Укрпошта" на праві господарського відання, товариство як юридична особа, створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до ч. 2 ст. 108 ЦК України набуло не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави, з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна ч. 9 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та ч. 3 ст. 86, ч.ч. 2-4 ст. 145 ГК України (у відповідній редакції). Також суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що державна реєстрація права приватної власності за товариством була здійснена за відсутності належних правових підстав, що є порушенням прав держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням АТ "Укрпошта" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 236 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, є незаконним і необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, а зроблені ним висновки не відповідають обставинам справи. Також судом не надано належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи та аргументам, що наводились АТ "Укрпошта".

Зокрема, висновок суду першої інстанції про те, що державне майно передане державою до статутного фонду товариства в процесі його корпоратизації в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного фонду якого належать державі до моменту завершення процедури приватизації, є державною власністю суперечить ст.ст. 106, 108 ЦК України, ст.ст. 74, 85, 145, 167 ГК України, п. 1 Указу Президента України № 210/93 від 15.06.1993 "Про корпоратизацію підприємств", абз. 5, 9 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

За позицією скаржника, державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до чинного законодавства є окремим об`єктом права державної власності, так само і корпоративні права держави у статутному капіталі господарського товариства, утвореному шляхом його перетворення з державного підприємства у відкрите акціонерне товариство через участь засновника у формуванні статутного капіталу такого акціонерного товариства є окремим об`єктом права.

При цьому спірне майно одночасно не може бути об`єктом управління державної власності, а саме: державним майном на балансі господарського товариства та отриманими корпоративними правами держави в частині статутного капіталу, який за рахунок цього майна сформований у законний спосіб шляхом корпоратизації.

Враховуючи те, що в процесі корпоратизації має місце реорганізація державного підприємства на акціонерне товариство, а останнє завжди є власником майна, то відбувається й перетворення об`єкту права власності - замість майна державного підприємства, власником якого була держава, їй належатимуть акції акціонерного товариства, сумарна вартість яких становить вартість того ж майна, з якого було сформовано статутний капітал.

Скаржник вважав, що у процесі корпоратизації відбулася зміна власника майна із одночасною зміною об`єкта права власності - власником майна, що належало державі (єдиного майнового комплексу державного підприємства) стає акціонерне товариство, а держава стає власником пакета акцій, що становить 100 % статутного капіталу акціонерного товариства.

Отже чинним законодавством України не встановлено заборони на формування статутного капіталу господарського товариства з майна державного підприємства в ході його корпоратизації, отримавши внаслідок цього корпоративні права, що належать державі у його статутному капіталі, а висновок суду про те, що передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства, не відповідає обставинам справи та діючому законодавству України.

Крім цього судом першої інстанції безпідставно пов`язано між собою процеси та поняття приватизації і корпоратизації, які не є тотожними та різними за своєю правовою природою та регулюються різними законодавчими актами. У зв`язку з цим суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що на момент передачі спірного нерухомого майна до статутного капіталу товариства та на момент вчинення оспорюваних реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна існувала пряма заборона закону щодо відчуження нерухомого майна об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації згідно положень ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

Необґрунтованим, на думку відповідача, є також висновок господарського суду Чернігівської області про те, що акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності, оскільки судом не було враховано положень статуту, які прямо закріплюють, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу товариства або набуте товариством на законних підставах, є його власністю.

Судом першої інстанції не застосовано норму ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" в редакції Закону України № 3587-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління".

Крім цього відповідно до п. 21 ст. 17 Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" вносяться зміни у ст. 18 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", зокрема, вказану статтю доповнено пунктами 3-2 такого змісту:

"3-2. Положення абз. 3 ч. 9 ст. 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом".

Також апелянт зазначав, що прокуратурою обрано неналежний та неефективний спосіб захисту інтересів держави.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 апеляційну скаргу у справі № 927/535/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 прийнято до розгляду апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 16.12.2025.

20.11.2025 через систему "Електронний суд" від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокуратура просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Вказуючи, що товариством не враховано норму ч. 3 ст. 145 ГК України, якою закріплено, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства. При цьому акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку. А державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через приватизаційні процедури, які визначені законом. До того ж, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства. Оскільки товариством не надано жодних доказів приналежності йому спірного майна на праві приватної власності, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

20.11.2025 через підсистему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства розвитку громад та територій України надійшли письмові пояснення, у яких Міністерство вказувало, що законодавчих підстав для задоволення позовних вимог прокурора немає, оскільки товариство набуло право власності на спірне нерухоме майно у процесі корпоратизації у зв`язку із входженням цього майна до статутного капіталу товариства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 розгляд справи відкладено на 20.01.2026.

12.01.2026 через систему "Електронний суд" від представника товариства надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому останній просив, визнати поважними причини пропуску АТ "Укрпошта" строку на подання доказів та поновити його. Долучити до матеріалів справи доказ, а саме: лист Міністерства економіки довкілля та сільського господарства № 3222-06/89853-07 від 22.12.2025 з додатками на 22 аркушах.

19.01.2026 через систему "Електронний суд" від представника прокуратури надійшли пояснення, в яких останній просив відмовити у прийнятті листа Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 22.12.2025 з додатками, не брати його до уваги.

У судовому засіданні, 20.01.2026 представник відповідача підтримав вимоги свої апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник прокуратури заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Представник позивача залишив вирішення спору на розсуд суду.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та за висновками апеляційного суду неявка її представника не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі рішення Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) 02.02.1994 було створено Українське об`єднання поштового зв`язку (далі - УОПЗ) "Укрпошта" як окрему державну структуру в результаті реформування галузі зв`язку (розподілу на поштовий та електрозв`язок).

Міністерством зв`язку України 30.09.1993 затверджено та 15.12.1993 зареєстровано статут УОПЗ "Укрпошта".

Згідно з програмою реструктуризації Укрпошти, затвердженою постановою КМУ № 1 від 04.01.1998, на підставі наказу державного комітету зв`язку України № 93 від 15.06.1998 УОПЗ "Укрпошта" реорганізовано шляхом його перетворення в УДППЗ "Укрпошта" та затверджено статут УДППЗ "Укрпошта".

07.09.2005 проведено державну реєстрацію змін до статуту УДППЗ "Укрпошта". За преамбулою статуту УДППЗ "Укрпошта" є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі розпорядження КМУ № 684-р від 28.09.2004 "Про затвердження переліку підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Мінтрансзв`язку" належить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України - орган управління майном (УДППЗ "Укрпошта").

Згідно з п. 5.1 статуту УДППЗ "Укрпошта" майно підприємства складається з основних фондів, обігових коштів, а також інших активів, відображених у балансі товариства.

Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради № 617 від 13.11.2008 "Про оформлення права власності на нерухоме майно підприємств та організацій різних форм власності" (а.с. 228 том 1) вирішено оформити право державної власності за Державою, в особі Міністерства транспорту та зв`язку з правом повного господарського відання УДППЗ "Укрпошта" на нежитлові будівлі розташовані в м. Ніжині: в цілому на нежитлову будівлю "відділення зв`язку" з допоміжними будівлями та спорудами по вул. Овдіївська, 99а.

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САС № 296269 від 21.11.2008 (а.с. 227 том 1), яким підтверджено право державної власності Держави Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на об`єкт нерухомого майна, який перебуває в оперативному управлінні УДППЗ "Укрпошта": нежитлову будівлю "відділення зв`язку" з допоміжними будівлями та спорудами, що розташована за адресою: вул. Овдіївська, 99а, м. Ніжин, Чернігівська обл.

Факт реєстрації права власності на вказане майно за Державою Україна підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія ССК № 968822 від 21.11.2008, реєстраційний номер 25504811 (а.с. 226 том 1), та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 418741602 від 20.03.2025 (а.с. 226 том 1).

Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" № 1085/2010 від 09.12.2010 Міністерство транспорту та зв`язку України було реорганізоване в Міністерство інфраструктури України.

У п. 5 цього Указу встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Розпорядженням № 728-р від 17.07.2015 КМУ погодився з пропозицією Міністерства інфраструктури України щодо перетворення УДППЗ "Укрпошта" (), м. Київ, вул. Хрещатик, 22, у публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) "Укрпошта", 100 % акцій якого належать державі та не підлягають відчуженню, за умови збереження попереднього профілю діяльності підприємств.

16.02.2017 Міністерством інфраструктури України було видано наказ № 56 "Про припинення УДППЗ "Укрпошта" в результаті його перетворення в ПАТ "Укрпошта", та створення ПАТ "Укрпошта", 100 % акцій якого належить державі (п. 2 наказу). У пункті 3 зазначеного наказу визначено, що ПАТ "Укрпошта" є правонаступником УДППЗ "Укрпошта" (а.с. 20 том 1).

Наказом Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 "Про затвердження акта передавання майна до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта" (а.с. 36 том 1) затверджено акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта", що є правонаступником УДППЗ "Укрпошта", посвідчений нотаріально 05.07.2017 (а.с. 37 том 1), відповідно до якого Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ "Укрпошта" прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками.

Відповідно до акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта", що є правонаступником УДППЗ "Укрпошта", посвідченого нотаріально 05.07.2017, Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ "Укрпошта" прийняло об`єкти державного майна, у т.ч. будівлю відділення зв`язку, розташовану за адресою: будівлю відділення зв`язку, розташовану за адресою: вул. Овдіївська,99а, м. Ніжин, Чернігівська область (інвентарний номер 6007).

02.11.2017 державним реєстратором управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради зареєстровано право власності на будівлю відділення зв`язку, розташовану за адресою: будівлю відділення зв`язку, розташовану за адресою: вул. Овдіївська,99а, м. Ніжин, Чернігівська область, загальною площею 50,9 кв.м., за ПАТ "Укрпошта", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104 (а.с. 226 том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне майно за ПАТ "Укрпошта" зареєстровано державним реєстратором на підставі: акта Міністерства інфраструктури України передавання майна до статутного капіталу з додатком від 05.07.2017 (а.с. 37 том 1); наказу Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 (а.с. 36 том 1), свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.11.2008, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради.

Наказом Міністерства інфраструктури України № 611 від 14.12.2018 змінено тип ПАТ "Укрпошта" з публічного на приватне та перейменовано його в АТ "Укрпошта" (а.с. 44 том 1).

Пунктами 5.4, 5.5 статуту АТ "Укрпошта" (а.с. 45 том 1) визначено, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу товариства або набуте товариством на законних підставах, є його власністю. Державне майно, передане товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим статутом. Товариство використовує та утримує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до законодавства. Майно, що є державною власністю і надане товариству в господарське відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене у будь-який спосіб без рішення загальних зборів. Списання та передача такого державного майна здійснюється відповідно до законодавства.

Постановою КМУ № 1343 від 02.12.2022 перейменовано Міністерство інфраструктури на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Постановою КМУ № 1028 від 06.09.2024 перейменовано Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України на Міністерство розвитку громад та територій України.

За доводами відповідача майно, передане товариству до статутного капіталу є власністю товариства, а не держави, незалежно від того, що першочергово це майно було державним.

Надаючи оцінку наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерством, як засновником АТ "Укрпошта" та власником державного майна, переданого до статутного капіталу товариства, незважаючи на незаконність вибуття майна з державної власності, до цього часу не вжито заходів щодо його повернення у власність держави. Безпідставна зміна правового режиму використання спірного майна з державної на приватну власність, за твердженням прокурора, свідчить про порушення економічних інтересів держави та створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна поза конкурентною процедурою приватизації.

Як встановлено судом першої інстанції, прокурор звертався до Міністерства з листом № 52-77-1788ВИХ-25 від 20.03.2025, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ "Укрпошта", а також просив повідомити про вжиті заходи щодо усунення цих порушень (а.с. 213 том 1).

Міністерство у листі № 8014/16/10-25 від 03.04.2025 повідомило прокурора, що не вбачає підстав порушень прав та законних інтересів Міністерства, а тому відсутні підстави для вжиття заходів реагування (а.с. 219-223 том 1).

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов висновку про доведення прокурором бездіяльності Міністерства, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом про захист порушених прав у зв`язку з тим, що реєстрація права приватної власності за ПАТ "Укрпошта" (АТ "Укрпошта") на нежитлове приміщення загальною площею 50,9 кв.м, розташоване по вул. Овдіївська, 99а, м. Ніжин, Чернігівська область, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 104, здійснена з порушенням вимог чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що акт передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності відповідача на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого у відповідача на законних підставах виникло право приватної власності на відповідне майно, оскільки спірне майно перебувало у володінні УДППЗ "Укрпошта" на праві господарського відання, і товариство як юридична особа, яка створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до ч. 2 ст. 108 ЦК України набуло не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави, з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст. 2 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України до учасників цивільних відносин віднесено державу Україна, Автономну Республіку Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

У ст. 141 ГК України (тут і далі в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій) зазначено, що до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у ч. 1 ст. 148 цього Кодексу. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом (ч.ч. 1, 5 ст. 141 ГК України).

При цьому згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 73 ГК України орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворене у державне акціонерне товариство, 100 % акцій якого належать державі, у порядку, встановленому КМУ (ч.ч. 2, 7 ст. 74 ГК України).

Зазначеною вище нормою ГК України не передбачено, що наслідком відповідного перетворення є вибуття майна, що перебувало у володінні державного підприємства з державної власності, та набуття права приватної власності на відповідне майно акціонерним товариством, 100 % акцій якого належать державі, та яке виникло в результаті такого перетворення.

За визначенням ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Заперечуючи проти позовних вимог товариство вказувало, що спірне майно хоча і перебувало у власності держави в особі Міністерства інфраструктури та закріплювалося на праві господарського відання за УДППЗ "Укрпошта", однак такі обставини мали місце до 01.03.2017, тобто до дати передачі цього майна у приватну власність шляхом його внесення до статутного капіталу.

Як встановлено судом першої інстанції, засновником і єдиним акціонером АТ "Укрпошта" є держава в особі Міністерства.

Крім загального порядку визначення правового режиму майна господарських товариств, акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми ст. 22 ГК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.

Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки - КМУ, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.

Законом можуть бути визначені види господарської діяльності, які дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Правовий статус окремого суб`єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб`єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.

Держава застосовує до суб`єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.

Органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб`єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб`єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб`єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.

Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статутного фонду.

За загальними правилами, установленими ст. 12 Закону України "Про господарські товариства" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Проте, як правильно зазначено судом першої інстанції, на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації, а за змістом ч.ч. 3, 4 ст. 145 ГК України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено шляхом приватизації майна державного підприємства або шляхом здачі цілісного майнового комплексу підприємства або майнового комплексу його структурного підрозділу в оренду.

Інших шляхів зміни правового режиму майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, норми ГК України не передбачали.

Згідно із ч. 1 ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його привласнення, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.

Корпоратизацією відповідно до п. 1 Указу Президента України "Про корпоратизацію" № 210/93 від 15.06.1993 є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 % статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об`єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства.

Наведене свідчить про те, що зміна організаційно-правової форми підприємства не призводить до автоматичної зміни форми державної власності нерухомого майна.

Крім того згідно із ч. 5 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного майна" при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.

Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, в даному випадку - право господарського відання.

Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25 % їх статутного фонду закріплено і в ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

Таким чином державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.

У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.

Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

У зв`язку з цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.

Зазначена правова позиція відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21.

Так, здійснивши правовий аналіз положень Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України "Про господарські товариства", який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України "Про акціонерні товариства", "Про управління об`єктами державної власності", "Про приватизацію державного майна", стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України № 210/93 від 15.06.1993 "Про корпоратизацію підприємств", Законів України "Про холдингові компанії в Україні", "Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України "Про приватизацію державного майна" не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.

За змістом ст. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою КМУ № 803 від 06.06.2007, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами, а щодо нерухомого майна - за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України.

Верховний Суд неодноразово зазначав свою позицію щодо застосування норм ч. 3 ст. 86, ч.ч. 2-4 ст. 145 ГК України у правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданим до статутного фонду державного підприємства.

За висновками Верховного Суду проведення корпоратизації державного підприємства у акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від 08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 20.03.2019 у справі № 927/735/16, від 13.11.2019 у справі № 916/665/18, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18, № 912/1672/18, від 18.03.2021 у справі № 924/592/20).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що акт передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності відповідача на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого у відповідача на законних підставах виникло право приватної власності на відповідне майно, оскільки спірне майно перебувало у володінні УДППЗ "Укрпошта" на праві господарського відання, і товариство як юридична особа, яка створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до ч. 2 ст. 108 ЦК України набуло не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави, з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна за ч. 9 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та ч. 3 ст. 86, ч.ч. 2-4 ст. 145 ГК (у відповідній редакції).

Таким чином державна реєстрація права приватної власності за відповідачем була здійснена за відсутності належних правових підстав та є порушенням прав держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов є речовим позовом, який належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому, відповідно до ст. 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, п.п. 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість вважаються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 2-14звг19, п. 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, п. 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.13)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що товариство зареєструвало за собою право приватної власності на спірне нерухоме майно на підставі документів, які не є правовстановлюючими документами у розумінні вимог закону, а також з огляду на встановлені судом обставини перебування такого майна на правовому титулі господарського відання, а не приватної власності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене колегія суддів відхиляє доводи товариства про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст.ст. 106, 108 ЦК України, ст.ст. 74, 85, 145, 167 ГК України, п. 1 Указу Президента України № 210/93 від 15.06.1993 "Про корпоратизацію підприємств", абз. 5, 9 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

Висновок суду першої інстанції про те, що державне майно передане державою до статутного фонду товариства в процесі його корпоратизації в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного капіталу якого належить державі, до моменту завершення процедури приватизації, є державною власністю, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21.

Із урахуванням того, що будучи державним підприємством товариство володіло державним майном на праві господарського відання, і мала місце лише зміна організаційно-правової форми товариства, а не його фактичне створення як нового підприємства, відсутні підстави вважати, що відбулася зміна правового титулу цього майна. Тобто спірне майно товариство, як правонаступник державного підприємства, набуло на тому ж титулі, що мав і його попередник - господарського відання.

Необґрунтованими є доводи товариства і про те, що судом першої інстанції пов`язано між собою процеси та поняття приватизації та корпоратизації, які не є тотожними та різними за своєю правовою природою та регулюються різними законодавчими актами. Під час розгляду спору судом першої інстанції розмежовано поняття корпоратизації та приватизації майна та правильно наголошено на тому, що наявність встановленої законом заборони щодо здійснення приватизації майна, як єдиної законної процедури зміни правового режиму майна з державної форми власності на приватну, вказує на неспроможність доводів товариства про можливість переходу спірного майна із державної у приватну власність внаслідок внесення цього майна до статутного капіталу товариства.

Безпідставними є посилання товариства на норми статуту, якими вказано, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу товариства або набуте товариством на законних підставах, є його власністю, оскільки, з огляду на встановлені судом обставини приналежності спірного майна до права державної власності із закріпленням за товариством на праві господарського відання, згадані положення статуту не можуть вважатись правовстановлюючими документами на спірне майно.

Колегія суддів також відхиляє доводи товариства щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норми ч. 9 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" в редакції Закону України № 3587-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління".

Вказаною нормою передбачено, що державне майно, яке перебуває на балансі державних унітарних підприємств, установ, організацій, господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 % акцій (часток) належать державі, що не підлягають приватизації, яке не входить до складу єдиного майнового комплексу, що забезпечує основні види діяльності таких державних унітарних підприємств, установ, організацій, господарських товариств та більше трьох років не використовується у виробничій діяльності і подальше його використання не планується, може бути відчужено на конкурентних засадах згідно із законом шляхом його приватизації (абз. 1 ч. 9 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності").

Господарські товариства, єдиним акціонером (учасником) яких є держава, а також засновані ними юридичні особи розпоряджаються державним майном, що обліковується у них на балансі, в межах повноважень, визначених законом та/або договором з відповідним суб`єктом управління таким майном.

Майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, належить таким господарському товариству або юридичній особі на праві власності, крім випадків, визначених законом (абз. 3 ч. 9 ст. 11 в редакції Закону № 4196-IX від 09.01.2025).

Відчуження, обтяження, передача у користування, у тому числі застава, іпотека, оренда, лізинг майна, що є власністю господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, здійснюється з урахуванням обмежень, установлених його статутом та законодавством.

Статутом господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також статутом юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, встановлюється порядок погодження органами таких господарського товариства або юридичної особи відчуження, обтяження, передачі у користування майна, що є власністю відповідного господарського товариства або юридичної особи.

Відчуження та передача в оренду майна господарського товариства, у статутному капіталі якого 50 і більше відсотків акцій (часток) належать державі або юридичній особі, єдиним учасником (засновником) якої є держава, здійснюється на конкурентних засадах - шляхом проведення електронних аукціонів (публічних торгів) в електронній торговій системі, визначеній згідно з цим Законом у порядку, визначеному згідно з п. 28 ч. 2 ст. 5 цього Закону.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави та які є засновниками (учасниками, акціонерами) інших юридичних осіб, реалізують свої права засновника, учасника або акціонера таких юридичних осіб самостійно через органи управління таких юридичних осіб згідно з вимогами закону та статуту.

Посилання товариства на норму абз. 3 ч. 9 ст. 11 згаданого Закону є безпідставним, у зв`язку з чим колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин сторін, оскільки стосується не державного майна (як, наприклад, абз. 1 ч. 9 цієї статті), а власне майна, яке може бути внесене до статутного капіталу товариства. Натомість речове право господарського відання не може бути внесено до статутного капіталу підприємств відповідно до ч. 8 ст. 14 Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб".

Відповідно, спірною є можливість застосування ст. 18 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" у редакції п. 21 ст. 17 Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", якою ст. 18 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" доповнено п. 3-2 такого змісту:

"3-2. Положення абз. 3 ч. 9 ст. 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом".

Посилання представника відповідача, в підтвердження правової позиції у справі на науково-правовий висновок, підготовлений докторкою юридичних наук, професоркою кафедри цивільного права № 1 Спасибо-Фатеєвою І.В. колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

Щодо клопотання відповідача (що надійшло 12.01.2026) про долучення до матеріалів справи листа Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 22.12.2025 з додатками, то такі документи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції та винесення рішення від 14.10.2025 вони не досліджувались судом першої інстанції, при цьому причин поважності їх ненадання до суду першої інстанції відповідачем не вказано, а отже у відповідності до вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України такі докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги товариства не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Стосовно обраного прокурором способу захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За ч. 3 ст. 26 цього Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (п. 87)).

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19).

Отже, коли право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (п.п. 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п.п. 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (п. 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (п.п. 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 146)).

З урахуванням викладеного належним способом захисту права власності держави на спірний об`єкт є віндикаційний позов про витребування нерухомого майна з володіння відповідача, що відповідає сталій практиці Верховного Суду в аналогічних спорах.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині невірно обраного прокурором способу захисту та відсутності порушеного права держави.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, тож апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Чернігівської області від 14.10.2025 у справі № 927/535/25 і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення господарського суду Чернігівської області від 14.10.2025 у справі № 927/535/25 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 14.10.2025 у справі № 927/535/25 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 927/535/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України

Повний текст постанови складено 10.02.2026.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Барсук

Є.Ю. Пономаренко