ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/1554/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

на рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025, ухвалене суддею Литвиновою В.В., м. Одеса

у справі № 916/1554/25

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

про: стягнення 107 647,61 грн,

ВСТАНОВИВ

У квітні 2025 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі Департамент) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (далі ПрАТ «ВФ Україна») про виселення відповідача з частини крівлі будівлі ЦТП № 80 загальною площею 2,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 112 та стягнення з нього неустойки на прострочення повернення об`єкта оренди у загальному розмірі 107 647,61 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі № 916/1554/25 позов Департаменту задоволено частково: закрито провадження в частині позовних вимог про виселення ПрАТ «ВФ Україна» (у зв`язку з відсутністю предмету спору), стягнуто з ПрАТ «ВФ Україна» на користь Департаменту 89705,38 грн неустойки та 2523,33 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 17941,23 грн (107 646,61 грн - 89705,38 грн) суд зазначив, що позивачем при розрахунку суми неустойки безпідставно враховано суму ПДВ (20%), у зв`язку з чим судом здійснено власний розрахунок неустойки, виходячи з орендної плати без урахування 20% ПДВ.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення неустойки, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині індексації розміру стягненої неустойки, в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що розмір неустойки не може перевищувати 47145,70 грн, із розрахунку: 1003,10 грн (оплата за травень 2021 року з урахуванням інфляції), враховуючи період часу з 02.05.2021 по 31.03.2025: 1003,10 грн х 47 місяців (травень 2021 березень 2025) = 47145,70 грн.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

02.12.2025 від ПрАТ «ВФ Україна» надійшли докази сплати судового збору, а саме платіжна інструкція від 01.12.2025 № на суму 3633,60 грн.

04.12.2025 матеріали цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 за апеляційною скаргою ПрАТ «ВФ Україна» відкрито апеляційне провадження, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк до 26.12.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення відповідачу) та роз`яснено учасникам справи про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 ГПК України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент заперечував проти її задоволення, просив залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін. Зокрема, позивач зазначав, що судом зроблено вірний висновок про включення до розрахунку неустойки індексу інфляції. На думку позивача, визначення розміру неустойки, виходячи з подвійної плати за оренду комунального майна та із врахуванням щомісячного індексу інфляції, є обґрунтованим та таким, що узгоджується як з умовами договору, так і з приписами ч. 2 ст. 785 ЦК України. Позивач вважає, що урахування індексу інфляції при визначенні розміру неустойки є правомірним, справедливим і таким, що повністю відповідає чинному законодавству України. Це пояснюється тим, що коригування орендної плати на індекс інфляції є невід`ємним елементом методики визначення орендної ставки за кожен місяць користування майном, прямо передбаченим ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойка обчислюється виходячи з подвійної плати за найм, то такою платою може бути лише фактична, актуалізована й скоригована на інфляцію сума, визначена відповідно до методики. Інакше кажучи, індекс інфляції - це не додатковий елемент санкції, а складова самої базової орендної плати, з якої відповідно і вираховується розмір неустойки.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не заперечує факт укладення між сторонами договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-297/13, закінчення строку його дії 01.05.2021 (що також встановлено постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 916/1823/22), а також факт користування об`єктом оренди (зокрема в заявлений позивачем до стягнення період: з 02.05.2021 по 31.03.2025), незважаючи на припинення орендних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України).

Враховуючи приписи вказаної норми, а також доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що єдиним та ключовим питанням, що підлягає з`ясуванню судом апеляційної інстанції, є: наявність/відсутність підстав для включення до неустойки (нарахованої в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України) щомісячної індексації.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Аналіз ч. 1 ст. 759 та ч. 1 ст. 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди, а припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди, та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

Зі змісту статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Законодавцем у ч. 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 02.09.2014 у справі №3-85гс14, а також Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, постанові 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 та від 06.02.2020 у справ № 915/1429/19.

Як зазначалось раніше, судом першої інстанції було здійснено власний розрахунок неустойки, виходячи з орендної плати без урахування 20% ПДВ. Так, суд дійшов висновку, що загальний розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача становить 89705,38грн.

Попри це, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції припустився помилки, зазначаючи про правомірність включення у розрахунок позивача до неустойки орендну плату з урахуванням інфляції за кожний місяць після припинення договору оренди.

Відповідно п. 2.1. Договору № ТГО-297/13 від 18.07.2013 орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 з наступними змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради і виконкому Одеської міської ради.

За орендоване нерухоме майно орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402,70 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483,24 грн, ПДВ 80,54 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства (п. 2.2. договору).

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, ст. 283, 284, 286 ГК України (який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору, невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Ураховуючи наведені положення законодавства можна дійти висновку про те, що з моменту припинення договору оренди та до часу повернення орендарем майна, орендодавець має право здійснити нарахування неустойки відповідно до положень ч. 2 ст. 785 ЦК України у розмірі подвійної плати за найм речі, тобто орендної плати.

При цьому розмір такої неустойки має розраховуватися виходячи із розміру орендної плати станом на день припинення договору оренди майна (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №904/8325/21).

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд доходить висновку, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ст. 762 ЦК України («Плата за користування майном») і охоронна норма ч. 2 ст. 785 ЦК України («Обов`язки наймача у разі припинення договору найму») не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19).

Положеннями статті 549 ЦК України та ст. 230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору.

Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст. 785 ЦК України), судова колегія звертає увагу на відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою ч. 2 ст. 785 ЦК України, які полягають у тому, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

При цьому, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Проте, як встановлено колегією суддів, суд першої інстанції інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, не звернув увагу на те, що позивачем розрахунок неустойки зроблено із застосуванням індексу інфляції, який нараховується, у свою чергу, на орендну плату за кожен місяць користування майном після припинення дії договору оренди.

Як встановлено судовою колегією та не заперечується апелянтом, орендна ставка без ПДВ за квітень 2021 року становила 1003,10 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було розраховано суму неустойки з урахуванням ПДВ та щомісячної індексації та заявлено до стягнення 107647,61 грн.

Апелянт, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині індексації розміру неустойки та стягнення 89705,38 грн, наводить власний розрахунок неустойки, відповідно до якого за 47 місяців (травень 2021- березень 2025) остання становить 47145,70 грн.

Разом з тим, з таким розрахунком неможливо погодитись, оскільки апелянт не враховує, що розмір неустойки становить подвійну орендну плату, що за розрахунками суду складає 94291,40 грн за час прострочення (1003,10 грн х 2 = 2006,20 грн х 47 місяців).

Крім того, із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем здійснено часткову оплату у розмірі 41318,33 грн на рахунок КП «Теплопостачання м. Одеси» та 3820,14 грн на рахунок Департаменту (загалом 45138,47 грн), що сторонами у даній справі не заперечується. Більш того, при розрахунку суми позову, позивач виключає із загальної суми заборгованості (152786,08 грн) означену часткову оплату (45138,47 грн).

Суд першої інстанції, зазначаючи про безпідставність включення до розрахунку неустойки 20 % ПДВ, виключає їх із суми 107647,61 грн, з врахуванням часткових оплат, а не з 152786,08 грн, як це зазначено у розрахунку, що становило б, з врахуванням індексу інфляції, 127321,73 грн, а враховуючи часткові оплати відповідачем - 82183,26 грн, а не 89705,38 грн, як розраховано судом першої інстанції.

Отже, з огляду на помилковість включення до розрахунку суми неустойки щомісячної індексації, а також помилковість розрахунку суду першої інстанції, колегією суддів здійснено власний розрахунок неустойки, відповідно до якого за 47 місяців прострочення (травень 2021- березень 2025) розмір неустойки становить 94291,40 грн (1003,10 грн х 2 = 2006,20 грн х 47 місяців), а враховуючи часткові оплати відповідачем у загальному розмірі 45138,47 грн, стягненню з відповідача підлягає настойка у розмірі 49152,95 грн (94291,40 грн - 45138,47 грн).

За наведених вище обставин, які були встановлені у ході апеляційного провадження у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду, проаналізувавши застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, доходить висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції частково скасувати з наведених вище мотивів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підстави для часткового скасування судового рішення визначені ст. 277 ГПК України, відповідно до якої такими підставами є 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ПрАТ «ВФ Україна» та часткового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову Департаменту.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі № 916/1554/25 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« Позовні вимоги задовольнити частково.

Закрити провадження в частині позовних вимог про виселення Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ) з частини крівлі будівлі ЦТП № 80 загальною площею 2,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 112, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ), у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Повернути з державного бюджету Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) 3 028 грн судового збору, який сплачено платіжною інструкцією № 197 від 11.04.2025.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) 49 152,95 грн неустойки та 1 382,59 грн судового збору.

В решті позову - відмовити.».

Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) на користь Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 Господарсько процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська