ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/3998/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Минералис", м. Миколаїв
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Наноекспо+", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників учасників справи:

позивача - Макарчук Л.Л.

відповідача - Сапронова В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Минералис", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Наноекспо+", відповідач, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 12 741 684,62 грн, з яких: 6 346 712,22 грн 12% річних, 5 486 144,37 грн інфляційні втрати, 908 828,03 грн 3% річних. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №18 від 27.11.2023. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 14.11.2025 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

- з поданого позивачем розрахунку 12% річних вбачається, що станом на 01.12.2024, згідно з додатковою угодою було зафіксовано загальну суму заборгованості у розмірі 54 941 702,00 грн, у тому числі: основна сума боргу 51 619 420,00 грн та 12% річних нарахованих за період з 02.09.2024 по 30.11.2024 у сумі 3 322 282,00 грн. Після укладення додаткової угоди розрахунок 12% річних здійснено на залишок основного боргу у розмірі 51 619 420,00 грн з урахуванням усіх платежів, які надходили у період з 24.12.2024 по 27.10.2025 включно. Проте, станом на 01.12.2024 розмір зобов`язань відповідача за договором становив 51 419 420,00 грн, а не 51 619 420,00 грн, як зазначає позивач. Вказане підтверджується карткою рахунку з субрахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" з бухгалтерського обліку відповідача та платіжними інструкціями, що підтверджують оплати. Тобто, розрахунок позивача здійснений виходячи із неправильного розміру зобов`язань відповідача, що існував на дату 01.12.2024, а саме: із завищенням на 200 000,00 грн, що нівелює правильність обрахування 12% річних;

- як вбачається із долученого позивачем розрахунку 12% річних, позивач здійснив розрахунок за період з 01.12.2024 по 27.10.2025 та нараховані 12% становлять 3 024 430,20 грн. Тобто, позивач врахував при розрахунку період протягом якого відповідачу було встановлено строк для оплати згідно із додатковою угодою №4, отже, прострочення виконання грошових зобов`язань в періоді з 01.12.2024 по 31.12.2024 було відсутнє та могло початись лише з 01.01.2025 у разі несплати за поставлений товар до 31.12.2024 включно;

- оскільки позивачем було взято для обрахунку період з 01.12.2024 по 31.12.2024, то внаслідок цього неправильно було визначено суму заборгованості, на яку нараховувалися 12% річних та інфляційні втрати. Позивачем було взято для обрахунку суму 51 619 420,00 грн, натомість станом на 01.01.2025 сума зобов`язань становила 46 619 420,00 грн. Таким чином, наданий позивачем розрахунок 12% річних за період з 01.12.2024 по 27.10.2025 є помилковим і безпідставним, та не може братись до уваги, оскільки позивач включив до розрахунку відсотків річних період, коли прострочення оплати за поставлений товар не існувало у зв`язку із встановленням строку для оплати до 31.12.2024 включно. За результатами проведеного відповідачем розрахунку за період з 01.01.2025 до 27.10.2025 ймовірний розмір 12% річних становить 2 487 164,75 грн;

- умова про нарахування 12% річних була включена до договору та почала застосовуватись з 01.12.2024 (дата укладення та набрання чинності додаткової угоди №4). Натомість додаткова угода №2 та викладена в ній умова про нарахування 12% річних була скасована, а отже, відсутні підстави її застосування в період з 02.09.2024 по 30.11.2024. Крім того, в період з 02.09.2024 до 01.10.2024 було відсутнє прострочення платежу, адже додатковою угодою №4 від 31.08.2024 було продовжено строк оплати за поставлений товар до 01.10.2024. У зв`язку із викладеним позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 12% річних, нарахованих за період з 02.09.2024 по 30.11.2024 в сумі 3 322 282,00 грн є безпідставними;

- стягнення з відповідача і 3% річних і 12% річних, із врахуванням подвійної відповідальності за прострочку оплати (тобто за одне і те саме правопорушення), суперечить ст. 61 Конституції України, яка є нормою прямої дії, та порушує права та законні інтереси відповідача, оскільки ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення;

- як вбачається із доданого до позову розрахунку розміру інфляційних втрат, розрахунок позивачем здійснювався за період з вересня 2024 року до вересня 2025 року та за його результатами позивач визначив суму інфляційних втрат у розмірі 5 486 144,37 грн. Разом з тим, з 02.09.2024 по 31.12.2024 прострочення виконання грошових зобов`язань було відсутнє. Таким чином, розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, є помилковим і безпідставним, оскільки ним включено період, в якому прострочення виконання грошових зобов`язань було відсутнє. Натомість відповідачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з 01.01.2025 до 27.10.2025, за результатами якого ймовірний розмір інфляційних втрат становить 3 077 391,68 грн.

09.12.2025 до суду позивачем була подана відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що:

- вказана позивачем сума 51 619 420,00 грн була технічною помилкою, що підтверджено аналізом картки рахунку. Фактичний розмір боргу відповідача на 01.12.2024 становив: 51 419 420,00 грн. Отже, технічна розбіжність у 200 000,00 грн усунута у розрахунку, що додається до відповіді на відзив, а сам відзив відповідача у цій частині позовні вимоги не спростовує;

- згідно з карткою рахунку 361 (01.12.2024 27.10.2025) дані якого сам відповідач долучив до відзиву: розмір заборгованості на 01.01.2025 становив 46 619 420,00 грн. Позивач виходив саме з цього показника під час розрахунку позовних вимог за період з 01.01.2025 по 27.10.2025. Таким чином, твердження відповідача про нібито неправильність розрахунків позивача є неактуальними, оскільки розрахунки складено відповідно до даних бухгалтерського обліку відповідача та позивача;

- сума 12% річних за період 02.06.2024 30.11.2024 становить 3 522 282,00 грн. Вказана сума узгоджена сторонами у п. 5 додаткової угоди № 4 від 01.12.2024, не оспорена та не визнана недійсною жодною стороною, підтверджена письмовою відповіддю відповідача № 09.06.25/1 від 09.06.2025, в якій відповідач визнає суму основного боргу та здійснені платежі згідно додаткової угоди №4. Таким чином, відповідач не має підстав ставити під сумнів узгоджену угодою суму 12% річних. Враховуючи, що у п. 5 додаткової угоди № 4 вказана загальна сума боргу у розмірі 54 941 702,00 грн, з яких 51 419 420,00 грн це основний борг, то розмір 12% річних за період з 02.06.2024 по 30.11.2024 становить 3 522 282,00 грн, тобто на 200 000,00 грн більше ніж раніше заявлений за цей самий період. При цьому, вищевказане свідчить про те, що позивачем заявлено до стягнення суму 12% річних меншу на 200 000,00 грн від їхнього реального розміру, що свідчить про відсутність будь-яких порушених прав чи інтересів відповідача;

- розрахунок 12% річних за період 01.01.2025 27.10.2025 становить 2 857 006,13 грн, що більше ніж нараховано відповідачем у своєму контррозрахунку позовних вимог (2 487 164,75 грн сума, що по суті визнається відповідачем). Розрахунок здійснено виходячи з боргу 46 619 420,00 грн станом на 01.01.2025 з урахуванням усіх платежів відповідача. При цьому, період 01.12.2024 31.12.2024 вказаний вище і є фіксованим. Отже, загальна сума 12% річних становить 3 522 282,00 грн + 2 857 006,13 грн = 6 379 288,13 грн., що суттєво не відрізняється від першочергової суми позовних вимог в частині 12% річних у розмірі 6 346 712,22 грн;

- відповідач у власному розрахунку інфляційних втрат визнає суму у розмірі 3 077 391,68 грн за період з 01.01.2025 по 27.10.2025. Позивач після перерахунку інфляційних втрат також визначив інфляційні втрати в такому самому розмірі за вказаний період, що і відповідач. Отже, спір у цій частині між сторонами відсутній, що свідчить про коректність розрахунків позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягає додатковому доказуванню. При цьому, обрахунки позовних вимог у першочерговий період з вересня 2024 року по 01 січня 2025 року позивач вважає математично правильними і такими, що підлягають задоволенню;

- відповідач помилково вважає, що нарахування 12% річних (договірна відповідальність) та 3% річних (ст. 625 ЦК України законна відповідальність) є "подвійним стягненням" та нібито суперечить ст. 61 Конституції України. Позивач заперечує ці твердження з огляду на таке. 12% річних це договірна неустойка за п. 7.3 Договору. Стаття 551 ЦК України прямо дозволяє встановлювати неустойку договором. 3% річних це законні проценти за ст. 625 ЦК України. Вони стягуються незалежно від наявності договірної неустойки. Стаття 61 Конституції застосовується лише до штрафних санкцій одного виду й того самого правопорушення. У даному випадку 12% річних це плата за користування чужими коштами, 3% річних це компенсація за порушення грошового зобов`язання. Отже, вони мають різну правову природу, не дублюють одна одну та підлягають одночасному стягненню. Таким чином, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, необґрунтовані.

16.12.2025 до суду відповідачем були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач відхиляє аргументи позивача та вказує на те, що в жодних із поданих відповідачем процесуальних документах, зокрема, у відзиві на позов, відповідач не стверджує про визнання всіх або частини позовних вимог. Надання власних контррозрахунків відповідачем щодо заявлених позивачем до стягнення сум відсотків річних та інфляційних втрат свідчить лише про помилковість обчислень позивача у випадку встановлення судом наявності підстав для стягнення відсотків річних та інфляційних втрат.

25.12.2025 до суду відповідачем були надані додаткові пояснення у справі, в яких відповідачем викладено клопотання в якому він просить суд у разі встановлення підстав для задоволення позову зменшити розмір відсотків річних та інфляційних втрат до юридично обґрунтованого розміру.

14.01.2026 позивачем до суду були подані додаткові письмові пояснення, в яких позивач надав свої заперечення та аргументи щодо позиції відповідача та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні 29.01.2026 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, вказував на неправильність розрахунків позивача та просив суд задовольнити клопотання про зменшення розміру відсотків річних та інфляційних втрат до юридично обґрунтованого розміру.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

27.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Минералис" (постачальник за договором, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Наноекспо+" (покупець за договором, відповідач) був укладений договір поставки №18, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, а покупець - прийняти і оплатити отриманий товар у встановлені даним договором строки. Найменування, вид, одиниці вимірювання, якість та загальна кількість, ціна товару, визначаються в специфікації на товар, які є додатками до даного договору.

До вказаного договору сторонами була укладена низка додаткових угод, а саме: №1 від 18.01.2024, №2 від 27.03.2024, №4 від 31.08.2024 та №4 від 01.12.2024.

Відповідно до умов додаткової угоди №4 від 01.12.2024, сторони домовились:

- викласти пункт 5.1 розділу 5 договору в наступній редакції: 5.1. Оплата здійснюється покупцем шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах даного договору. Покупець зобов`язується здійснити 100 % оплату поставленого товару не пізніше 31.12.2024;

- скасувати додаткову угоду № 2 від 27 березня 2024 року;

- викласти пункти 7.3., 7.4., 7.5. розділу 7 Договору в наступній редакції: 7.3. В разі прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором покупець зобов`язується сплатити постачальнику 12 % річних від простроченої суми за весь час її прострочення;

- сторони погодили виключити пункти 7.7, 7.8 договору;

- сторони погодили, що станом на дату підписання цієї додаткової угоди заборгованість покупця згідно договору складає 54 941 702, 00 грн (з урахуванням 12% річних, нарахованих з 02 вересня 2024 року по 30 листопада 2024 року);

- дана додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід`ємною частиною договору поставки № 18 від 27 листопада 2023 року, та діє протягом строку дії договору. Сторони на підставі ч. З ст. 631 Цивільного кодексу України визначили, що умови цієї додаткової угоди застосовуються до моменту її укладення, а саме з моменту укладення договору.".

Як вказує позивач, сума основного боргу, яка станом на 01.12.2024 становила 51 619 420,00 грн, була повністю сплачена відповідачем лише 27.10.2025.

Проте, сума 12% річних, нарахованих з 02 вересня 2024 року по 30 листопада 2024 року за додатковою угодою №4 від 01.12.2024 та яка складає 3 322 282,00 грн, відповідачем сплачена не була.

Крім того, через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, позивачем до стягнення з відповідача нараховані 12% річних у розмірі 3 024 430,22 грн за період з 01.12.2024 по 27.10.2025; 5 486 144,37 грн інфляційних втрат за період вересень 2024 жовтень 2025 та 3% річних у розмірі 908 828,03 грн за період з 27.10.2024 по 27.10.2025.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За статтями 626-629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що 01.12.2024 між ними була укладена додаткова угода №4 до договору поставки №18 від 27.11.2023, відповідно до умов якої сторони встановили, що покупець (ТОВ "Наноекспо+", відповідач) зобов`язується здійснити 100 % оплату поставленого товару не пізніше 31.12.2024. Втім, як встановлено судом та не заперечується сторонами, поставлений товар відповідач повністю оплатив 27.10.2025.

Отже, у період з 01.01.2025 по 27.10.2025 відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3 322 282,00 грн 12% процентів річних за додатковою угодою №4 від 01.12.2024 суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, у додатковій угоді №4 від 01.12.2024 сторони погодили, що станом на дату підписання цієї додаткової угоди заборгованість покупця згідно договору складає 54 941 702, 00 грн (з урахуванням 12 % річних, нарахованих з 02 вересня 2024 року по 30 листопада 2024 року).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується ані позивачем, ані відповідачем борг відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 становив 51 419 420,00 грн, а не 51 619 420,00 грн, як вказує позивач у позовній заяві. Вказане також підтверджується наданими як позивачем так і відповідачем Картками рахунку 631. Таким чином, розмір 12% процентів річних за додатковою угодою №4 від 01.12.2024 становить 3 522 282,00 грн.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3 322 282,00 грн 12% процентів річних за додатковою угодою №4 від 01.12.2024 та суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами.

При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача в цій частині позовних вимог щодо неправомірності нарахування позивачем 12% річних за цей період, оскільки, підписуючи додаткову угоду №4 від 01.12.2024 відповідач погодився з її умовами, зокрема з тим, що дана додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід`ємною частиною договору поставки № 18 від 27.11.2023, діє протягом строку дії договору та на підставі ч. 3 ст. 631 ЦК України, умови цієї додаткової угоди застосовуються до моменту її укладення, а саме з моменту укладення договору.

Щодо позовних вимог про стягнення 12% річних у розмірі 3 024 430,22 грн за період з 01.12.2024 по 27.10.2025, 5 486 144,37 грн інфляційних втрат за період вересень 2024 жовтень 2025 та 3% річних у розмірі 908 828,03 грн за період з 27.10.2024 по 27.10.2025, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц та від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Визначене ч.2 ст.625 ЦК право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг) (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 20 лютого 2023 року у cправі № 910/15411/21).

Судом встановлено, що у період з 01.01.2025 по 27.10.2025 відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару. Таким чином, право позивача на нарахування процентів річних та інфляційних втрат виникло з 01.01.2025.

Суд звертає увагу, що сторони у додатковій угоді №4 від 01.12.2024 встановили, що в разі прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором покупець зобов`язується сплатити постачальнику 12% річних від простроченої суми за весь час її прострочення.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що вказаний розмір процентів річних є неустойкою та процентами за користування чужими грошовими коштами, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому суд зазначає, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 27.09.2023 у справі №904/2295/22, колегія суддів здійснюючи тлумачення частини третьої статті 692 ЦК України, виходила з такого. Оскільки цією частиною встановлені наслідки порушення зобов`язання, то зазначена норма є охоронною. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною другою статті 625 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 108)). При цьому наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 102)). Отже, частину третю статті 692 ЦК України слід розуміти так, що під "процентами за користування чужими грошовими коштами", про які йдеться у цій частині, слід розуміти проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Тому, суд вважає, що визначені у додатковій угоді №4 від 01.12.2024 12% річних є саме процентами річних у розумінні ст. 625 ЦК України, інший розмір яких встановлений договором, а не неустойкою чи процентами за користування чужими грошовими коштами.

З огляду на вимоги статей 79, 86, частини п`ятої статті 236, статті 237 ГПК України, господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Перевіривши надані позивачем розрахунки процентів річних та інфляційних втрат, суд встановив, що:

- розрахунок інфляційних втрат виконаний позивачем без урахування встановленого додатковою угодою №4 від 01.12.2024 кінцевого строку виконання зобов`язання відповідачем 31.12.2024;

- розрахунок процентів річних виконаний позивачем також без врахування кінцевого строку виконання зобов`язання відповідачем 31.12.2024, встановленого додатковою угодою № 4 від 01.12.2024; у розрахунок помилково включені дні фактичної оплати відповідачем грошових коштів, в той час як відповідно до ст. 625 ЦК України проценти річних нараховуються на час прострочення; в окремих періодах позивачем не вірно визначена сума основного боргу для обчислення процентів річних та допущені арифметичні помилки.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат суд дійшов висновку, що розмір інфляційних втрат за період січень жовтень 2025 року становить 3 077 391,68 грн, що не заперечується і самим позивачем.

Здійснивши перерахунок 12% річних, за період з 01.01.2025 по 27.10.2025, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є розмір 2 487 164,75 грн.

При цьому, суд погоджується із запереченнями відповідача щодо неможливості одночасного нарахування позивачем до стягнення 12% річних та 3% річних, оскільки гарантована ст. 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. non bis in idem "двічі за одне й те саме не карають") має на меті уникнути несправедливого покарання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 908 828,03 грн за період з 27.10.2024 по 27.10.2025 як необґрунтованих та таких, що порушують принцип заборони подвійного притягнення до юридичної відповідальності.

Відповідно до ст. 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Проте, відповідних заяв від позивача до суду не надходило.

Враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 322 282,00 грн 12% річних з 02.09.2024 по 30.11.2024, визначених додатковою угодою №4 від 01.12.2024, в межах заявлених позовних вимог; інфляційних втрат за період січень жовтень 2025 року у розмірі 3 077 391,68 грн та 12% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01.01.2025 по 27.10.2025 у розмірі 2 487 164,75 грн.

Як зазначалося вище по тексту рішення, відповідачем було заявлене клопотання про зменшення розміру відсотків річних та інфляційних втрат до юридично обґрунтованого розміру.

В обґрунтування клопотання відповідач вказує на те, що на момент звернення позивачем до суду відповідач не мав жодної заборгованості, ним були сплачені всі свої грошові зобов`язання, визначені договором поставки №18 від 27.11.2023. Відповідно до додаткових угод, укладених під час дії договору, відповідач не допускав прострочення оплати за поставлений товар, оскільки сторонами узгоджувалися продовження строку для оплат та з моменту укладення договору та до 31.12.2024 відповідач не допускав прострочення оплат з урахуванням всіх укладених додаткових угод. Тобто, відповідач протягом дії договору добросовісно виконував взяті на себе зобов`язання. З 01.01.2025 до моменту повного виконання грошових зобов`язань - 27.10.2025 пройшло 9 місяців. З цього слідує, що позивач має намір отримати 12 741 684,62 грн за ймовірне прострочення оплати всього за проміжок часу 9 місяців, що очевидно не відповідає принципам справедливості та добросовісності, оскільки така поведінка спрямована лише на отримання додаткового доходу за рахунок відповідача. При цьому, по договору відповідачем було сплачено 99 509 420,00 грн, а 12 741 684,62 грн становить 12,80 % від загальної ціни договору, що, вочевидь, є непомірною мірою відповідальності та непропорційним наслідком ймовірного нетривалого прострочення виконання зобов`язання. Вказане свідчить про те, що позивач, заявляючи позов про стягнення 12% річних, 3% річних, інфляційних втрат, намагається виключно збагатитися за рахунок відповідача, отримати додатковий прибуток, а не переслідує мету отримати компенсацію за час ймовірного незначного прострочення оплати за поставлений товар. Матеріали справи не містять доказів наявності збитків для позивача внаслідок виконання договору відповідачем. Крім того, сам позивач в позові не зазначає, що він поніс які-небудь збитки та не просить стягнути збитки. Позивач не надав належних доказів настання для нього негативних наслідків внаслідок несвоєчасного погашення саме відповідачем заборгованості.

Розглянувши заявлене клопотання, суд дійшов наступних висновків.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Законодавець в главі 24 ГК України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, в означеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

З огляду на наведене, враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, баланс інтересів обох сторін, а також значний обсяг відповідальності відповідача, що є непропорційним наслідком до порушення умов договору, відсутність заборгованості відповідача станом на час звернення до суду та відповідно розгляду справи, недоведеність позивачем наявності збитків у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, суд вважає, що зменшення розміру 12% річних (2 487 164,75 грн) до законодавчо встановленого розміру 3% річних (621 791,19 грн), є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для відповідача при збереженні отримання позивачем компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, у тому числі й за рахунок інфляційних втрат.

В означеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 в аспекті можливості зменшення інфляційних нарахувань наведено правову позицію, за якою інфляцією є знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат, а відтак клопотання відповідача і у цій частині до задоволення не підлягає.

Варто зазначити, що наведена правова позиція є сталою у правозастосуванні та викладена, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №712/4975/22.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3 322 282,00 грн 12% річних з 02.09.2024 по 30.11.2024, визначених додатковою угодою №4 від 01.12.2024, в межах заявлених позовних вимог; інфляційних втрат за період січень жовтень 2025 року у розмірі 3 077 391,68 грн та 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01.01.2025 по 27.10.2025 у розмірі 621 791,19 грн. В решті позовних вимог суд відмовляє.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 129 ГПК України, при частковому задоволенні позовних вимог витрати по оплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом враховано, що судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами. Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Наноекспо+" (61010, м. Харків, вул. Гімназійна набережна, 24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Минералис" (54001, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 114/1, ) - 3 944 073,19 грн процентів річних, 3 077 391,68 грн інфляційних втрат та 133 302,58 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Минералис" (54001, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 114/1, ).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Наноекспо+" (61010, м. Харків, вул. Гімназійна набережна, 24, ).

Повне рішення підписано 05 лютого 2026 року.

СуддяО.В. Погорелова