ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026 Справа № 917/2063/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О. М., секретар судового засіданні Сьомкіна А. В., розглянувши справу № 917/2063/25

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕМ", проспект Степана Бандери, 9 В, м. Київ, 04073

до відповідача Фермерського господарства "БОВБАСІВСЬКЕ", вул. Шевченка 17, с. Бовбасівка, Лубенський район, Полтавська область, 37803

про стягнення 937 512,33 грн,

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

07.11.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕМ" до відповідача Фермерського господарства "БОВБАСІВСЬКЕ" про стягнення заборгованості за договором №20.0125-234/2 поставки від 20.01.2025 року у розмірі 937 512,33 грн, з яких: 921 605,17 грн - сума основного боргу, 11 741,00 грн - пеня, 3 029,93 грн - 24% проценти за користування чужими грошовими коштами, 1 136,23 грн - 3 % річних (вх. № 2150/25).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань по договору №20.0125-234/2 поставки від 20.01.2025 року щодо оплати поставленого товару.

Ухвалою від 10.11.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановив відповідачу строки: для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - 5 днів з дня отримання цієї ухвали; для подання відзиву на позов, оформленого з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України - протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.ст. 167,184 ГПК України, встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

Відповідно до довідок Господарського суду Полтавської області про доставку електронних листів копії ухвали суду від 10.11.2025 року доставлено до електронних кабінетів сторін 10.11.2025 року о 12:23 год.

13.11.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (вх. №14661).

Ухвалою від 18.11.2025 року суд залишив без задоволення клопотання ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (вх. № 14661 від 13.11.2025 року).

26.11.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 15205) із запереченнями проти задоволення позовних вимог. У відзиві відповідач зазначив:

- у ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" відсутні спірні договір поставки, специфікації, видаткові накладні; нинішній голова ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" не обізнаний про підписання таких документів чи здійснення ТОВ "АГРОСЕМ" передачі (поставки) у власність відповідача товару на виконання Договору поставки № 20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року;

- за наказом голови ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" Малька В.М. № 1 від 10.11.2025 "Про проведення службового розслідування щодо з`ясування обставин укладення договору та його виконання" було розпочато службове розслідування щодо обставин укладення ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" в особі попереднього Голови - ОСОБА_1 та ТОВ "АГРОСЕМ" договору поставки № 20.01.25-234/2 від 20.01.2025. За результатами вказаного службового розслідування було складено Акт службового розслідування № 1 від 21.11.2025 року, відповідно до якого комісія дійшла висновку про наявність ознак умисного приховування та/або незаконного вилучення службових документів і матеріальних активів ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" попереднім керівником ОСОБА_1 та/або іншими невстановленими особами, що унеможливлює встановлення фактичних обставин укладення та виконання договору поставки № 20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року, підтвердження реальності поставки товару, проведення належної фінансово-господарської звітності та забезпечення безперервної діяльності господарства. Вказані обставини містять ознаки службової недбалості, перевищення службових повноважень, привласнення (розтрати) майна та незаконного заволодіння офіційними документами, що потребує подальшої правової оцінки у межах досудового розслідування. Правоохоронними органами було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2025 за №0000088 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 Кримінального кодексу України.

Відповідач зазначив, що на даний час керівником ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" вживаються заходи щодо відновлення документації ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ";

- позивачем у поданій позовній заяві помилково поєднано різні за правовою природою проценти ті, що нараховуються за правомірне користування чужими грошовими коштами (регулятивні проценти за ст. 536, 1048 ЦК України), та проценти, які стягуються за неправомірне користування коштами внаслідок прострочення (охоронні, "санкційні" проценти за ст. 625 ЦК України).

01.12.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №15390, документ сформований в системі "Електронний суд" 28.11.2025 року), в якій зазначено наступне:

- внутрішні проблеми підприємства не звільняють від виконання зобов`язання; дані посилання відповідача є лише спробою уникнути відповідальності;

- факти, встановлені у кримінальному провадженні, не мають преюдиційного значення для господарської справи, за винятком випадків, коли вироком суду встановлено сам факт вчинення злочину конкретною особою. Відповідач не надав жодного вироку або судового рішення, яке б встановлювало обставини, що спростовують факт поставки або існування грошового зобов`язання. Сама по собі реєстрація кримінального провадження не встановлює будь-яких юридичних фактів. Це лише фіксація повідомлення про можливе правопорушення та початок досудового розслідування. Слідчі дії не є доказами у господарському процесі, оскільки не впливають на дійсність та чинність договору, факт поставки та підтвердження заборгованості.

- виконання позивачем своїх договірних зобов`язань підтверджується видатковою накладною № АГ-31/03441 від 31 березня 2025 року. На підставі кредитового повідомлення вхідний платіж №3055 від 26.03.2025 року було складено податкові накладні №6133 від 26.03.2025 року, яку доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 01.04.2025 в 10:52:43, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної. На підставі видаткової накладної № АГ-31/03441 від 31 березня 2025 року, було складено податкову накладну №6134 від 31.03.2025 року, яку доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 01.04.2025 в 10:52:44, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної;

- відповідач факт отримання товару за вищезазначеною видатковою накладною визнав, підписавши без жодних заперечень. Видаткова накладна підписана головою ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" Степовим О. В., який на 31.03.2025 року був уповноваженою особою відповідача. Факт поставки товару згідно договору №20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року підтверджується фактичним здійсненням господарської операції та належним чином складеними та оформленими первинними документами, якими підтверджується її реальність;

- відповідач не заперечує факту підписання договору попереднім керівником, не заперечує факту поставки та не надає жодних доказів протилежного;

- позивачем правомірно нараховано 3% річних та 24% річних за користування чужими коштами.

05.12.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. №15687), в яких зазначено, що внутрішні проблеми підприємства підтверджені офіційними висновками службового розслідування, а також тим, що за вказаним фактом відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2025 за №0000088, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 Кримінального кодексу України, що спростовує умисне ухилення від відповідальності. також відповідач заперечував проти одночасного стягнення і 3% річних, і 24 % річних за користування чужими коштами.

09.12.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на заперечення (вх. №15895), в якій відповідач підтримував свою позицію та просив задовольнити позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що в якості додатку до відповіді на відзив (вх. №15390 від 01.12.2025 року) позивачем було долучено копії податкової накладної №6133 від 26.03.2025 року та податкової квитанції №1 до неї, податкової накладної №6134 від 31.03.2025 року та податкової квитанції №1 до неї, а також кредитне повідомлення №3055.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, десятої статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 80 ГПК України).

Статтею 113, ч. 1 ст. 118 та ч. 1 ст. 119 ГПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Зазначена відповідь на відзив містять як додатки додаткові докази, подані з порушенням строків, визначених ст. 80 ГПК України, так і не містить клопотання про поновлення строків на їх подання.

Прийняття додаткових доказів поза межами процесуального строку на їх подання без розгляду питання про поновлення такого строку та врахування цих доказів при прийнятті судових рішень у цій справі буде неправомірним.

При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справах № 46/603, № 910/12005/22 та 916/925/24.

З урахуванням наведеного докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються (частина восьма статті 80 ГПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/2063/25 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

20.01.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕМ" (далі - позивач, постачальник) та Фермерським господарством "БОВБАСІВСЬКЕ" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір №20.01.25-234/2 поставки (далі - договір, а. с. 9-11).

Відповідно до п. 1.1 договору у порядку, строки та на умовах, визначених цим договором та специфікаціями до нього, постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити її.

Погоджені сторонами найменування, асортимент, одиниця виміру та кількість товару, вказуються у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 договору).

Кожна специфікація до договору регулює окрему поставку товару та не скасовує/не змінює попередні, якщо інше не вказано в такій специфікації. Сторони в специфікації можуть вказати про непоширення на неї певних умов договору або їх застосування на умовах, вказаних в такій специфікації. У випадку розходжень між умовами договору та специфікації, пріоритет мають умови такої специфікації (п. 2.2 договору).

Кількість поставленого товару може коливатися в межах +/- 5% від кількості, вказаної в специфікації (толеранс). При цьому, покупець оплачує фактично поставлену кількість товару. Додатково поставлена кількість товару, в межах обумовленого сторонами толерансу, оплачується за ціною та в строки, визначені для партії товару, з якою ця кількість поставлена покупцю (п. 2.3 договору).

Погоджені сторонами ціна за одиницю та загальна вартість товару, зазначаються у специфікації (п. 3.1 договору).

Протягом строку дії договору, грошові зобов`язання покупця існують та підлягають сплаті у гривні. Сторони погодили визначити у специфікаціях еквівалент ціни товару в іноземній валюті (долар США чи Євро). Якщо в специфікації ціна товару визначена без еквіваленту ціни в іноземній валюті та окремо вказано, що коригування ціни товару до іноземної валюти не здійснюється, до поставки такого товару не застосовуються положення договору в частині коригування ціни до іноземної валюти (п. 3.2 договору).

Покупець здійснює оплату вартості товару шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок постачальника. При перерахуванні коштів, покупець зобов`язаний вказувати у платіжному дорученні номер та дату рахунку, згідно якого здійснюється оплата. Сторони домовилися, що у випадку відсутності вказаної інформації та наявності заборгованості, постачальник має право зарахувати отримані кошти в рахунок погашення будь-яких зобов`язань покупця, що виникли на підставі будь-яких специфікацій чи видаткових накладних (п. 3.3 договору).

Покупець оплачує товар шляхом 100% передплати, якщо інший порядок та строки розрахунків не визначені у специфікації. Датою виконання зобов`язання по оплаті є день зарахування коштів на рахунок постачальника або день передачі векселя, або дата підписання угоди чи отримання листа про зарахування зустрічних однорідних вимог (п. 3.5 договору).

Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством та державними стандартами України. Приймання товару за кількістю, асортиментом та видимими недоліками, здійснюється покупцем у день його отримання. При прийманні товару, покупець зобов`язаний перевірити кількість, асортимент, цілісність тари, пломб (при їх наявності), а також відсутність ознак ушкодження та псування товару. Одночасно із прийманням товару за зовнішніми ознаками, покупцем проводиться перевірка комплектності товару, а також відповідність тари, упаковки, маркування вимогам стандартів (при їх наявності), наявність документів, що підтверджують якість та інструкцій із застосування товару (при їх наявності) (п. 4.2 договору).

У випадку приймання товару без зауважень, уповноважений представник покупця ставить свій підпис у відповідній графі товарно-транспортного документу (п. 4.3 догоовру).

Постачальник зобов`язується, зокрема, передати товар на умовах, передбачених договором (п. 5.1 договору).

Покупець зобов`язується, зокрема, здійснити оплату товару в строки та умовах, визначених договором (п. 5.2 договору).

У випадку порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, покупець на вимогу постачальника сплачує пеню від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення оплати.

При простроченні оплати понад 10 (десять) календарних днів, покупець зобов`язується додатково сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 24 (двадцять чотири) % річних від суми простроченої заборгованості, починаючи з 11 (одинадцятого) дня прострочення, до дня фактичної оплати (п. 9.2 договору).

Нарахування штрафних санкцій, відповідно до умов цього договору, не обмежується 6-місячним строком, а здійснюється та сплачується за весь час прострочення виконання зобов`язання, а також збільшується позовна давність про стягнення неустойки до 3-х років (п. 9.5 договору).

Договір набуває чинності з дати підписання обома сторонами і діє протягом одного року з моменту його укладення, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Строк дії договору продовжується на тих же умовах на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про свій намір розірвати договір не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення поточного року строку дії договору (п. 11.1 договору).

Відповідно до специфікації №1 від 20.01.2025 року до договору поставки №20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року (а. с. 12) сторони узгодили поставку товару АКАПТО ПЛЮС 28 к.с., 4*5 л. MED235372, кількість товару - 600 л., ціна за одиницю без ПДВ 1 422,23 грн, грошовий еквівалент ціни за одиницю без ПДВ 33,75дол. США, загальна вартість на момент укладення даної специфікації без ПДВ 853 338,00 грн, еквівалент загальної вартості без ПДВ 20 250,07 дол. США. Разом з ПДВ - 1 024 005,60 грн (24 300,08 дол. США).

Курс, що склався на Міжнародному валютному ринку України на дату, що передує даті укладання даної специфікації, складає 42,14 грн за 1 дол. США.

До визначеного в даній специфікації товару, коригування вартості, визначене уп. 3.6 договору, застосовується лише у разі збільшення курсу іноземної валюти на Міжнародному валютному ринку України.

Покупець оплачує вартість товару наступним чином:

а) оплата товару в розмірі 10 % загальної вартості товару, що постачається за даною специфікацією, здійснюється до 28 лютого 2025 року;

б) решта вартості товару в розмірі 90% загальної вартості товару, що постачається за даною специфікацією, здійснюється до 20.10.2025 року.

Поставка товару здійснюється постачальником на склад покупця за адресою: 37861, Полтавська область, Хорольський район, село Бовбасівка, вул. Шевченка, будинок 17.

Товар повинен бути поставлений покупцю у строк до 06.03.2025 року включно, у разі здійснення покупцем попередньої оплати, якщо така передбачена умовами даної специфікації. Допускається поставка товару окремими партіями.

Дана специфікація складена у двох однакових примірниках для кожної із сторін і є невід`ємною частиною договору поставки №20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що виконуючи умови спірного договору, ним було поставлено, а покупцем (ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ") отримано товар на загальну суму 1 024005,60 грн згідно видаткової накладної №АГ-31/03441 від 31.03.2025 року, яка підписана постачальником та покупцем та скріплена печатками сторін договору (а. с. 13), а саме: від постачальника - менеджером зі збуту Косенком Ігорем Вікторовичем; від покупця - головою Степовим Олександром Валентиновичем.

Відповідно до рахунку на оплату по замовленню №217868 від 20.01.2025 року (договір №20.01.25-234/2 від 20.01.2025 р.) (а. с. 15), відповідач здійснив часткову оплату вартості товару згідно спірної специфікації в загальній сумі 102 400,56 грн, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача за період з 01.01.2025 р. по 05.11.2025 р., виданої АТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" (а. с. 14).

Позивач стверджує, що відповідач в порушення умов договору не здійснив повної оплати поставленого товару, а тому розмір заборгованості складає 921 605,17 грн. Також позивач вказав, що оскільки на дату подання позову збільшення курсу продажу іноземної валюти до гривні не відбувалось в порівнянні з курсом, що діяв на дату, що передує даті складення специфікації, - коригування вартості товару не здійснювалося.

Отже, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 921 605,17 грн суми основної заборгованості, 11 741,00 грн пені, 1 136,23 грн 3 % річних та 3 029,93 грн 24 % річних за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач проти позову заперечував.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

При прийнятті рішення суд керувався наступним

Предметом спірних правовідносин сторін у даній справі є матеріально-правові вимоги позивача з приводу неналежного виконання відповідачем умов договору поставки №20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року щодо здійснення остаточних розрахунків за поставлений постачальником товар.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, зміст договору як підстави виникнення цивільно-правового зобов`язання визначається тими правами та обов`язками, які взяли на себе учасники договору відповідно до умов договору і які у ньому закріплені.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.538 ЦК).

Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими ст.538 ЦК, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку.

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (ч.4 ст.538 ЦК).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору позивачем було передано відповідачу товар на суму 1 024 005,60 грн. Дана обставина підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №АГ-31/03441 від 31.03.2025 року на суму 1 024 005,60 грн (а. с. 13).

При цьому суд зазначає, що відповідач поставлений товар оплатив частково на суму 102 400,56 грн, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача за період з 01.01.2025 р. по 05.11.2025 р., виданої АТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" (а. с. 14).

Здійснивши розрахунок основної заборгованості за спірним договором, судом було встановлено, що розмір основної заборгованості складає 921 605,04 грн, а не 921 605,17 грн як вказує позивач(1 024 005,60 - 102 400,56 = 921 605,04).

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 921 605,04 грн.

Відповідач доказів сплати суми боргу в повному обсязі суду не надав.

Відносно тверджень відповідача щодо відсутності у нього інформації щодо підписання спірного договору головою юридичної особи та відсутності у нього оригіналу договору, а також відносно того, що було викрадено офіційні документи та печатки ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" та відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2025 за № 0000088, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України, (відносно заволодіння та привласнення майна, яке було ввірене службовим особам на виконання покладених завдань, суд зазначає наступне.

Судом було досліджено надані позивачем копії спірного договору поставки, видаткову накладну №АГ-31/03441 від 31.03.2025 року на суму 1 024 005,60 та виписку по банківському рахунку позивача за період з 01.01.2025 р. по 05.11.2025 р., видану АТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК".

За змістом ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів та мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір містить підпис діючого на час підписання договору голови ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" Степового О. В. та скріплений печаткою відповідача. Видаткова накладна також в графі отримувача інформацію відносно посади, прізвища з ініціалами та підпис, а також скріплена печаткою відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4. вказаного Положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Судом встановлено, що видаткова накладна, які міститься у матеріалах справи, відповідно до вимог вищевказаного Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" містить всі обов`язкові реквізити.

Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.01.2020 року по справі №916/922/19, відповідно до яких суд, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 , який обіймав посаду голови ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" в період з 12.01.2023 по 08.05.2025, а також іншими невстановленими особами, було викрадено офіційні документи та печатки ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" та наразі здійснюється їх приховування, що вочевидь ускладнює виконання зобов`язань господарства контрагентами, унеможливлює взаємодію з органами державної влади та створює перешкоди для фінансового, трудового та юридичного забезпечення працівників. На території ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" відсутня будь-яка сільськогосподарська техніка та матеріали, з чого, на переконання боржника, вбачається заволодіння та привласнення майна, яке було ввірене службовим особам на виконання покладених завдань. За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2025 за № 0000088, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України, що підтверджується копіями заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.05.2025, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.05.2025 та повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення вих. № 95705-2025 від 28.05.2025.

Вказані обставини також встановлені ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025 року по справі №917/1082/25, яка набрала законної сили 20.10.2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/128907314).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №909/948/18).

Зважаючи на вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірний договір та видаткова накладна були підписані у той період, коли ОСОБА_1 на законних підставах обіймав посаду голови ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" та мав відповідні повноваження на підписання договору та видаткової накладної.

Судом враховано, що ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" не було доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати у період підписання договору поставки та видаткової накладної.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що печатка відповідача використовувалася проти його волі, а подана позивачем видаткова накладна є неналежними або недопустимим доказами виконання умов договору, що повністю узгоджуються із наведеними нормами права та правовими позиціями Верховного Суду.

Обов`язок доведення обставин лежить на стороні, яка на них посилається. Отже за умови, що інша сторона надала пакет первинних бухгалтерських документів, які не містять дефектів, і які підтверджують здійснення сторонами господарської операції, а інша сторона не визнає факт поставки, саме ця сторона має довести факт непоставки наданням про це доказів. Саме за таких обставин, з урахуванням принципу змагальності господарського судочинства, інша сторона має доводити іншими доказами факт передання нею товару (правова позиція Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі № 912/1414/21).

Частиною першою статті 1089 ЦК України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначаються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Пунктом 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 Закону.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України №22 від 21.01.2004р. (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.3 Інструкції, її вимоги поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового документу, як платіжне доручення.

Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 1.4 Інструкції, платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до положень пунктів 3.1 та 3.7 Інструкції, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

У пункті 2.9 Інструкції зазначено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

З правового аналізу вказаних приписів законодавства слідує, що заповнення реквізиту призначення платежу платіжного доручення належить виключно платнику.

Тобто, платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення; відповідно, отримувач коштів, в свою чергу, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті, що визначені в призначенні платежу може мати місце лише у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем надано до матеріалів справи докази часткової сплати відповідачем заборгованості (102 400,56 грн) за спірним договором - копію виписки по банківському рахунку позивача за період з 01.01.2025 р. по 05.11.2025 р., виданої АТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" (а. с. 14), де в призначенні платежу "оплата за АКАНТО зг.рах.Рахунок на оплату по замовленню №217868 від 20 січня 2025 р."

Разом з цим, суд зазначає, що відповідач не наводить доводів та не надає належних доказів на підтвердження того, що оплата згідно наданої банківської виписки, наданої позивачем до матеріалів справи, здійснювалась ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" на виконання будь-яких інших господарських правовідносин. Відповідач не був позбавлений права доводити нездійснення господарської операції за договором шляхом надання суду відповідних доказів на спростування цих обставин, проте не скористався таким (правом).

Відповідно до п. 11.1 договору він набуває чинності з дати підписання обома сторонами і діє протягом одного року з моменту його укладення, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Строк дії договору продовжується на тих же умовах на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про свій намір розірвати договір не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення поточного року строку дії договору (п. 11.1 договору).

Матеріали справи не містять письмового повідомлення однієї з сторін про розірвання спірного договору, а також заяви про припинення договору. Отже поставка товару відповідно до видаткової накладної №№АГ-31/03441 від 31.03.2025 року відбулась під час дії спірного договору.

Відсутність у відповідача оригіналу спірного договору не спростовує факту його укладення та наявність зобов`язань з оплати грошових коштів за отриманий товар.

Відносно Акту службового розслідування №1 від 21.11.2025 року щодо розгляду матеріалів службового розслідування щодо з`ясування обставин укладення між ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" та ТОВ "АГРОСЕМ" договору поставки №20.01.25-234/2 від 20.01.2025 року та його виконання суд зазначає, що він лише фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Висновок службового розслідування, не породжує певних правових наслідків, його результати не мають обов`язкового характеру, а є лише передумовою для прийняття уповноваженим суб`єктом відповідного рішення. Висновок службового розслідування не є документом, який містить норми права загальної або індивідуальної дії. Він не може створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство та не має обов`язкового характеру для суб`єкта по відношенню, до якого він винесений. Він базується виключно на поясненнях працівників відповідача без залучення уповноважених представників позивача.

Судом встановлено, що за фактом виявлення відсутності на території ФГ "БОВБАСІВСЬКЕ" (вул. Шевченка, 17, с. Бовбасівка, Лубенський район, Полтавська область) печатки та документів вказаного фермерського господарства відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2025 за № 0000088 (за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України).

Водночас суд вказує, що дані обставини повинні доводитись в рамках кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд також наголошує на необхідності врахування добросовісності як засадничого положення цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності покладено і в основу доктрини "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18.

Зважаючи на встановлені обставини справи та докази, надані на їх підтвердження, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи документами підтверджуються обставини поставки товару за договором №20.01.25-234/2 поставки від 20.01.2025 року. В той же час, відповідач не спростував факт неотримання товару за спірним договором, як і не підтвердив факт виконання зобов`язань в частині здійснення остаточних розрахунків за договором, чим порушив майнові права позивача.

Враховуючи зазначене, а також зважаючи на здійснений судом розрахунок (1 024 005,60 - 102 400,56 = 921 605,04), суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 921 605,04 грн основного боргу за поставлений товар.

Підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення 0,13 грн основної заборгованості за поставлений товар у суду відсутні.

Щодо вимог позивача про стягнення 11 741,00 грн пені, 1 136,23 грн 3 % річних та 3 029,93 грн 24 %річних за користування чужими грошовими коштами суд зазначає наступне.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що максимальний розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами у договорі, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до умов специфікації покупець оплачує вартість товару наступним чином:

а) оплата товару в розмірі 10 % загальної вартості товару, що постачається за даною специфікацією, здійснюється до 28 лютого 2025 року;

б) решта вартості товару в розмірі 90% загальної вартості товару, що постачається за даною специфікацією, здійснюється до 20.10.2025 року.

У випадку порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, покупець на вимогу постачальника сплачує пеню від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення оплати (п. 9.2 договору).

За результатом перевірки розрахунку пені суд зазначає, що хоча позивачем було здійснено нарахування на суму боргу 921 605,17 грн, однак розмір пені 11 741,00 грн - співпадає з результатом розрахунку, який виконаний судом з урахуванням суми боргу 921 605,04 грн.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно їх не сплачує, врегульовані також статтею 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявлені позивачем до стягнення 3% річних у сумі 1 136,23 грн розраховані за період з 21.10.2025 по 04.11.2025 із заборгованості в сумі 921 605,17 грн.

За результатом перевірки розрахунку 3% річних суд зазначає, що хоча позивачем було здійснено нарахування на суму боргу 921 605,17 грн, однак розмір 3% річних - 1 136,23 грн співпадає з результатом розрахунку, який виконаний судом з урахуванням суми боргу 921 605,04 грн.

Заявлені позивачем до стягнення згідно з пунктом 9.2 договору 24% річних від суми простроченої заборгованості за користування чужими грошовими коштами в сумі 3 029,93 грн, нараховані за період з 31.10.2025 по 04.11.2025 із заборгованості в сумі 921 605,17 грн.

Стаття 536 Цивільного кодексу України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зазначила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (п. 6.20).

Досліджуючи питання правомірності вимоги позивача про стягнення процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, судом також береться до уваги, що проценти за користування чужими коштами не є тотожними процентам річних, про які йдеться у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України проценти є платою за користування чужими коштами, підставами для застосування яких є факт користуання чужими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення, а також встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Положення ж частини другої статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання.

Тож якщо в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст. 536 Цивільного кодексу України), це не позбавляє кредитора права (за наявності порушення боржником грошового зобов`язання) звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів плати за користування грошима так і трьох процентів річних відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відтак вимога позивача про стягнення з відповідача в порядку статті 536 Цивільного кодексу України передбачених договором 24% річних за користування чужими грошовими коштами відповідає вимогам закону.

За результатом перевірки розрахунку 24% річних за користування чужими грошовими коштами суд зазначає, що хоча позивачем було здійснено нарахування на суму боргу 921 605,17 грн, однак розмір вказаних процентів - 3 029,9,3 грн співпадає з результатом розрахунку, який виконаний судом з урахуванням суми боргу 921 605,04 грн.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача щодо оплати за поставлений товар і позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 921 605,04 грн, пені в сумі 11 741,00 грн пені, 3% річних в сумі 1 136,23 грн та 24% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 3 029,93 грн є правомірними, обґрунтованими, підтвердженими документально та нормами матеріального права та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині позов задоволенню не підлягає (відмовлено у стягненні 0,13 грн основної заборгованості).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "БОВБАСІВСЬКЕ" (вул. Шевченка 17, с. Бовбасівка, Лубенський район, Полтавська область, 37803, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСЕМ" (проспект Степана Бандери, 9 В, м. Київ, 04073, ) 921 605,04 грн основного боргу; 11 741,00 грн пені; 1 136,23 грн 3% річних, 3 029,93 грн 24% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі та 11 250,14 грн судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити в задоволенні вимог.

Рішення підписане 05.02.2026 року.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О. М. Тимощенко