ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"09" лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/109/26

Суддя Господарського суду Закарпатської області Сисин С.В., розглянувши матеріали

за позовом Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія», , місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гагаріна, будинок 42/1,

до відповідача: Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, код ЄДРПОУ - 13592841, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Шандора Петефі, будинок 14, офіс 34,

про визнання неправомірними і бездіяльними діянь відповідача, про зобов`язання вчинити дії, про визнання неправомірним рішення окружного адміністративного суду та про здійснення перевірки бухгалтерських документів на підприємстві,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» (далі позивач, Акціонерне товариство) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою (зареєстрованою за вх.№02.3.1-05/116/26 від 02.02.2026) до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі відповідач, Фонд), відповідно до прохальної частини якої просить суд про:

- визнання неправомірним та бездіяльним не проведення дій посадовими особами Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю відповідно до «Положення про фонд соціального захисту осіб з інвалідністю», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 14.04.2011 №129 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України 27.03.2007 №477) за одним із основних завдань фонду соціального захисту осіб з інвалідністю: «забезпечення в межах своїх повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, сприяння створенню робочого місця» (п.1 прохальної частини позовної заяви);

- визнання неправомірним і бездіяльним не проведення дій з 01.03.2022 до 09.03.2023 (12 місяців) відповідно до Порядку зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до виконання нормативу таких робочих місць, визначеного ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності з інвалідністю в Україні», затвердженого постановою КМУ від 31.01.2007 за №70 на інформацію, що отримують з Пенсійного фонду України за звітами ЄСВ та звітами повідомленнями про прийняття на роботу та проводити заходи з підприємствами та підприємцями щодо інформування (написання листів) по працевлаштуванню за нормативом неконкурентоспроможних на ринку праці осіб з інвалідністю та сприяти створенню робочого місця для осіб інвалідністю за Порядком зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до виконання нормативу таких робочих місць, визначеного ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності в Україні», затверджений постановою КМУ від 31.01.2007,за №70 (п.2 прохальної частини позовної заяви);

- визнання неправомірним рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/4131/23 від 29.03.2024 щодо застосування адміністративно-господарських санкцій відповідно до ст. 219 Господарського кодексу України(бездіяльність та надзвичайний воєнний стан) (п.3 прохальної частини позовної заяви);

- визнання неправомірним і бездіяльним не проведення дій з 01.07.2022 до 09.03.2023 (9 місяців) відповідно до внесених змін в червні 2022 року до Постанови 303 від 13.03.2022 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» та Порядку проведення перевірок підприємств, установ організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затверджений Постановою КМУ від 31.01.2007, за №70 на інформацію, яку отримують з Пенсійного фонду України за звітами ЄСВ та звітами- повідомленнями про прийняття на роботу (п.4 прохальної частини позовної заяви);

- зобов?язати фонд вчиняти дії на інформацію, що отримують від Пенсійного фонду за звітами ЄСВ та звітами-повідомленнями шляхом інформування (написання листів) підприємств, установ, фізичних осіб відповідно до Порядку проведення перевірок (п.4 прохальної частини позовної заяви);

- здійснити перевірку первинних бухгалтерських документів на підприємстві (штатний розпис, заяви на прийняття/звільнення працівників, накази на прийняття/звільнення працівників, табелі робочого часу) для встановлення фактичної середньої кількості штатних працівників відповідно до Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої Державним Комітетом Статистики за наказом №286 від 28.09.2005 за якими буде становити на підприємстві позивача середня кількість штатних працівників 15 чоловік, що є 50% адміністративно-господарських санкцій (п.5 прохальної частини позовної заяви).

У позовній заяві позивач зазначає про ухвалення Закарпатським окружним адміністративним судом рішення від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, яким задоволено адміністративний позов до нього Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про стягнення адміністративно-господарських санкцій та стягнуто з нього 106047,01 грн адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2022 році та 3054,24 грн пені.

З посиланням на ст.ст. 219 і 249 Господарського кодексу України (у редакції станом на час виникнення правовідносин, про які повідомляє позивач) (далі ГК України), ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), на норми Законів України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» і «Про зайнятість населення», Положення про Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, затверджене наказом Міністерства соціальної політики України 14.04.2011 №129 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 10.09.2025 № 442-Н), Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70; Порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту або припинення трудового договору з домашнім працівником, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413, з посиланням на інші нормативні акти щодо взаємодії суб`єктів господарювання та органів контролю щодо забезпечення в межах повноважень реалізації заходів щодо зайнятості населення та працевлаштування осіб з інвалідністю, сприяння створенню робочих місць для таких осіб; позивач стверджує про протиправну, на його думку, бездіяльність Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, щодо дотримання нормативних актів з цих питань.

Відтак позивач просить визнати неправомірними та бездіяльними не вчинення дій посадовими особами відповідача, про які зазначено у пунктах 1, 2 та 4 прохальної частини позовної заяви, щодо невиконання обов`язків з приводу забезпечення в межах повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та сприяння працевлаштуванню осіб з інвалідністю; щодо порушення процедури встановлення факту правопорушення, за яке відповідача притягнуто до відповідальності згідно рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23; щодо не проведення дій на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 №303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) в умовах воєнного стану» та від 31.01.2007 №70 «Деякі питання реалізації норм Законів України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" та "Про зайнятість населення"».

У позовній заяві позивач наводить свої обгрунтування та доводи щодо незгоди з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, згідно з яким за результатом розгляду адміністративного позову Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з нього стягнуто 106047,01 грн адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2022 році та 3054,24 грн пені, а також наводить обставини справи, які, на його думку, не були враховані окружним адміністративним судом при ухваленні такого рішення. А тому згідно п.3 прохальної частини позовної заяви позивач просить визнати неправомірним рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23.

З урахуванням наведених у позовній заяві обставин та положень зазначених вище нормативних актів, позивач у п.5 прохальної частини позовної заяви просить здійснити перевірку первинних бухгалтерських документів на підприємстві (штатний розпис, заяви на прийняття/звільнення працівників, накази на прийняття/звільнення працівників, табелі робочого часу) для встановлення фактичної середньої кількості штатних працівників відповідно до Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої Державним комітетом статистики за наказом №286 від 28.09.2005.

Дослідивши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, суд дійшов висновку, що подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

В статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частиною 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однак це право не є абсолютним. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України).

Згідно зі ст.1 ГПК України, Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ГПК України).

За змістом ч.1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зазначає, що поняття "суд, встановлений законом", яке зазначене у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, включає в себе, серед іншого, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі №635/551/17 дійшла висновку, що судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово визначала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, визначала: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Вказувала, що крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (див., зокрема, постанови від 27.10.2020 у справі № 635/551/17, від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20).

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, це стаття 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), стаття 20 ГПК України, стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Здійснюючи аналіз вказаних вище норм процесуального права, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду висновували таке:

- до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (див. постанову Верховного Суду від 11.03.2024 у справі № 480/749/23);

- адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів (див. постанову Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №120/19700/21-а);

- приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 463/6961/18).

У п. 54 постанови від 01.11.2023 у справі № 908/129/22 (908/1333/22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правила визначення юрисдикції регламентуються виключно базовими процесуальними кодексами - ГПК України, ЦПК України, КАС України, а не будь-якими іншими кодифікованими актами, у тому числі з процедурних питань.

Отже, головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а суб`єкт владних повноважень у цих правовідносинах реалізує свої владо-управлінські функції.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Справи, що відносяться до господарської юрисдикції наведені в ст. 20 ГПК України, зокрема зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.ч. 2 4 ст. 20 ГПК України для цілей цього Кодексу господарською діяльністю є діяльність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Комерційною господарською діяльністю (підприємництвом) є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється юридичними особами та фізичними особами - підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Некомерційною господарською діяльністю є самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється юридичними особами та фізичними особами - підприємцями, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку.

Отже, визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (зазвичай майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналізуючи предмет і підстави позову, зміст правовідносин, про які зазначено у позовній заяві, суд зазначає, що позовні вимоги про визнання неправомірними і бездіяльними діянь відповідача і про зобов`язання вчинити дії, які наведені у пунктах 1, 2 та 4 прохальної частини позовної заяви Акціонерного товариства до Фонду, свідчать про наявність публічно-правового спору, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, так як такий спір є між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, у яких Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю як суб`єкт владних повноважень повинно реалізувати (на думку Акціонерного товариства) свої владо-управлінські функції.

Згідно матеріалів позовної заяви Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю судом встановлено, що фактичного спору про речове право у даній справі не має, предмет спору згідно позовної заяви не стосується приватноправових відносин; тобто спірні правовідносини у справі не пов`язані з необхідністю захисту прав приватноправових відносин позивача, пов`язаних із наявністю його майнового чи немайнового інтересу.

Щодо позовної вимоги, наведеної у п.3 прохальної частини позовної заяви, про визнання неправомірним рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23 про стягнення з АТ Видавництво «Закарпаття» корпоративного підприємства АТ «ДАК» «Укрвидавполіграфія» 106047,01 грн адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2022 році та 3054,24 грн пені, то суд зазначає, що право на оскарження ухваленого адміністративним судом рішення в апеляційному та у визначених законом випадках у касаційному порядку визначено п.8 ч.1 ст.129 Конституції України та ч.1 ст. 13 КАС України.

У той же час, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, 11.06.2024 набрало законної сили, то з цього приводу, суд звертає увагу на необхідність дотримання принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється у гарантії остаточності та обов`язковості судових рішень і є складовою принципу правової визначеності та означає, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, повинно тлумачитися у світлі Преамбули до ЄКПЛ, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Держав. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає, серед іншого, що ухвалене судами остаточне рішення не може ставитися під сумнів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (постанова Великої Палати Верховного суду від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц).

Щодо позовної вимоги, наведеної у п.5 прохальної частини позовної заяви про здійснення судом перевірки первинних бухгалтерських документів на підприємстві (штатний розпис, заяви на прийняття/звільнення працівників, накази на прийняття/звільнення працівників, табелі робочого часу) для встановлення фактичної середньої кількості штатних працівників, то суд зазначає, що справа за такою позовною вимогою, не підлягає розгляду як за правилами господарського судочинства, так і взагалі не підлягає судовому розгляду.

Так, згідно ч.1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст.15 ГПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують господарське судочинство для такого захисту.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст. 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Отже, до компетенції суду як відповідно до ст.124 і 125 Конституції України, так і до положень ГПК України, КАС України і ЦПК України, не відносяться питання щодо проведення перевірок, зокрема перевірок бухгалтерських документів на підприємстві для встановлення фактів, які позивач бажає встановити згідно позовної заяви. А тому за відсутності спору між позивачем та відповідачем позовна вимога, наведена у п.5 прохальної частини позовної заяви про здійснення судом перевірки первинних бухгалтерських документів Акціонерного товариства не відповідає завданням судочинства, визначеним у ст. 124 Конституції України.

За таких обставин, справа за позовною вимогою, наведеною у п.5 прохальної частини позовної заяви Акціонерного товариства до Фонду про здійснення судом перевірки первинних бухгалтерських документів на підприємстві не підлягає розгляду як за правилами господарського судочинства, так і взагалі не підлягає судовому розгляду.

Щодо цього, суд враховує, що у постанові від 31.05.2023 у справі № 442/37/20, Верховний Суд зазначив, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з ч.3 і 4 ст. 175 ГПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Частина 6 ст.175 ГПК України передбачає, що, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що спір за позовними вимогами Акціонерного товариства до Фонду, наведеними у пунктах 1, 2 та 4 прохальної частини позовної заяви про визнання неправомірними і бездіяльними діянь відповідача, про зобов`язання вчинити дії, віднесено до юрисдикції місцевого адміністративного суду за встановленою КАС України підсудністю.

Позовна вимога, наведена у п.3 прохальної частини позовної заяви Акціонерного товариства до Фонду про визнання неправомірним рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, так як право на оскарження ухваленого адміністративним судом рішення в апеляційному та у визначених законом випадках у касаційному порядку визначено п.8 ч.1 ст.129 Конституції України та ч.1 ст. 13 КАС України.

Справа за позовною вимогою, наведеною у п.5 прохальної частини позовної заяви Акціонерного товариства до Фонду про здійснення судом перевірки первинних бухгалтерських документів на підприємстві не підлягає розгляду як за правилами господарського судочинства, так і взагалі не підлягає судовому розгляду.

На підставі наведеного, керуючись ст.124, 125 Конституції України, ст.ст.2, 3,3, 4, 15, 20, 175 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» (, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гагаріна, будинок 42/1) до відповідача - Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (код ЄДРПОУ - 13592841, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Шандора Петефі, будинок 14, офіс 34) про визнання неправомірними і бездіяльними діянь відповідача, про зобов?язання вчинити дії, про визнання неправомірним рішення окружного адміністративного суду та про здійснення перевірки бухгалтерських документів на підприємстві (зареєстрованим за вх.№02.3.1-05/116/26 від 02.02.2026) на підставі п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України, так як позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

2. Позовну заяву Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до відповідача - Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з усіма доданими до неї документами (зареєстровану за вх. № 02.3.1-05/116/26 від 02.02.2026) - повернути позивачу.

3. На підставі ст. 235 ГПК України ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду згідно ст. 256 ГПК України подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали). Ухвала може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду.

Ухвала складена та підписана 09.02.2026.

Суддя С.В.Сисин