ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3850/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Фатєєвій Г.В. розглянувши справу №916/3850/25

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" (65053, м. Одеса, вул. Сегедська, буд. 8А, )

про стягнення 4 815 153,24грн.

Представники сторін:

від позивача: Бондар А.Г. самопредставництво;

від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернулось до Господарського суду Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" про стягнення 4 815 153,24грн.

Ухвалою від 24.09.2025р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Департамента комунальної власності Одеської міської ради було залишено без руху.

25.09.2025р. до Господарського суду Одеської області надійшла заява (вх. №30001/25) від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.09.2025р. було відкрито провадження по справі №916/3850/25. Розгляд справи призначено за загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.11.2025р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

17.10.2025р. за вх. №32736/25 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованим, безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити.

03.11.2025р. за вх. №34561/25 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якого позивач вважає що заперечення відповідача є безпідставними, не підтверджені належним та допустимим доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Як вказує позивач, 20.04.2017 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Будстрой (орендар) був укладений договір оренди № 001/57 нежилих приміщень, згідно п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові будівлі загальною площею 1675,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А

Відповідно до п. 1.3 договору від 20.04.2017 р. термін його дії встановлено з 20 квітня 2017р. до 20 березня 2020 р.

В п. 2.1 договору від 20.04.2017 р. визначено, що орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна, Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 року зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради.

Згідно п. 2.2 договору від 20.04.2017 р. за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 68889,59 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Орендні платежі починають нараховуватися з моменту підписання відповідного акта приймання-передачі орендованих приміщень.

Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (п. 2.4 договору від 20.04.2017 р.).

23 грудня 2019 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Будстрой (орендар) укладено договір оренди № 001/57 нежилих приміщень у навій редакції в нотаріальній формі, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові будівлі загальною площею 1675,9 (одна тисяча шістсот сімдесят п`ять цілих та дев`ять десятих) кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А.

В п. 1.3 договору від 23.12.2019 р. сторони погодили, що останній укладено до 01.01.2045 року.

За умовами п. 2.1 договору від 23.12.2019 р. орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України Про оренду державного та комунальної майна, рішення Одеської міської ради № 4214-VII від 30.01.2019 р. Про затвердження Методики розрахунку орендної плати за майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

В п. 2.2 договору від 23.12.2019 р. сторони погодили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, від підписання договору оренди, місяць 86213,49 грн. (без урахування податку на додану вартість) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 2.3 договору від 23.12.2019 р. до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями.

Пунктом 2.4 договору від 23.12.2019 р. передбачено, що орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Позивач вказує, що в зв`язку з порушенням відповідачем п.п. 2.2., 2.4. договору оренди, щодо сплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі, Департамент звернувся до суду з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» про стягнення, розірвання договору оренди № 001/57 у новій редакції від 23.12.2019р. та виселення.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.09.2021 року по справі № 916/1184/21 позовні вимоги Департаменту до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» про стягнення заборгованості, розірвання договору оренди № 001/57 у новій редакції від 23.12.2019 та виселення задоволені в частині стягнення заборгованості в сумі 2 795 085,51 грн. (за договором оренди № 001/57 від 20.04.2017) та витрат зі сплати судового збору. В частині позовних вимог про розірвання договору оренди та виселення відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 року, яку залишили в силі постановою Верховного суду по справі № 916/1184/21 рішення Господарського суду Одеської області від 27.09.2021 року частково скасовано, перераховано суму заборгованості з орендної плати із застосуванням строку позовної давності, та стягнуто 1 955 715,65 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 29335,73грн. на користь Департаменту, решту рішення першої інстанції залишено без змін.

Як зазначає позивач, в межах розгляду справи № 916/1184/21 суд дійшов висновку, що договір оренди від 23.12.2019 № 001/57 фактично виступає новим окремим договором зі своїми погодженими істотними умовами (орендна плата, строк тощо), який до того ж конкретно визначає порядок передачі орендарю у користування нежитлових приміщень та момент вступу останнього у користування об`єктом оренди.

За посиланнями позивача з урахуванням, положень статті 764 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (№ 2269-XII від 10.04.1992) договір оренди 20.04.2017 № 001/57 було пролонговано автоматично до 20.02.2023. та у подальшому договір оренди від 20.04.2017 № 001/57 вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

Позивач вказує, що враховуючи зазначені вище обставини та висновки суду, Департаментом було подано позовну заяву по справі № 916/1194/23 заявивши вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 23.12.2019 по 31.01.2023 за договором оренди від 20.04.2017 № 001/57, що становить 4 434 160,48грн. та пеню в розмірі 279 951,79 грн., розірвання договору оренди від 20.04.2017 № 001/57 та виселення.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 року по справі № 916/1194/23 позовні вимоги Департаменту до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» про розірвання договору оренди, виселення та стягнення задоволено в повному обсязі.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 по справі № 916/1194/23 апеляційну скаргу ТОВ «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» задоволено частково, рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі № 916/1194/23 в частині задоволення позовної вимоги про виселення скасовано, у задоволенні позову Департаменту в цій частині відмовлено, в частині розподілу судових витрат змінено, решту рішення першої інстанції залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2024 скасовано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 у справі № 916/1194/23 в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення ТОВ «Будівельна компанія "БУДСТРОЙ», залишено без змін рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі № 916/1194/23 про задоволення позову в частині виселення.

Позивач зазначає, що 07.11.2024 відкрито виконавче провадження № 76499381 щодо примусового виселення ТОВ «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» та 04.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» примусово виселено виконавчою службою.

За посиланнями позивача, відповідач неналежним чином виконує взяті на себе за договором оренди зобов`язання. Орендарем систематично не сплачувалась орендна плата, що є порушенням умов договору, визначених в п.п. 2.2., 2.4. договору оренди (щодо сплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі). Тим самим, Відповідачем також порушуються вимоги ст. 762 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якими визначені обов`язки орендаря по сплаті орендної плати.

Відповідно до розрахунку заборгованості, як зазначає позивач, сума заборгованості з орендної плати становить 2 340 845,44 грн. за період з 01.02.2023р. по 28.04.2024р.

Крім того, як вказує позивач, згідно з п. 5.2. договору оренди, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідачу нарахована пеня за несвоєчасне внесення орендної плати, сума якої становить 85 702,82 грн.

Також, позивач зазначає, що Орендар не повернув об`єкт оренди добровільно, тому його було виселено виконавчою службою. Державним виконавцем від 04.12.2024 було виселено боржника з нежитлової будівлі, загальною площею 1675,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А, про що свідчить постанова про закриття виконавчого провадження. З урахуванням чого відповідачу за прострочення виконання зобов`язань щодо повернення об`єкта оренди нарахована неустойка у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 29.04.2024 по 04.12.2024 складає 2 388 604,98 грн.

Вказані обставини зумовили звернення Департамент комунальної власності Одеської міської ради до суду із даним позовом, відповідно до якого останній просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати у розмірі 2 340 845,44грн. за період з 01.02.2023р. по 28.04.2024р., 85 702,82 грн. пені, а також 2 388 604,98 грн. неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди за період з 29.04.2024р. по 04.12.202р. .

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав і обов`язків, та за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

За приписами ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст.761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Приписами частин першої, третьої і п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України унормовано, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-IX (з подальшими змінами), орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

За умовами п.п. 2.2, 2.4, 2.5 договору, за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 7131,55 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності. Розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини, за якими відповідач зобов`язався своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 02.11.2023р. у справі № 916/1194/23 позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення, розірвання договору та виселення задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради суму заборгованості з орендної плати у розмірі 4434160,48 грн, суму пені у розмірі 279951,79 грн та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 76079,68 грн., розірвано договір оренди № 001/57 від 20.04.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" та Департаментом комунальної власності Одеської міської ради; виселено Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" із нежитлових будівель, загальною площею 1675,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 по справі № 916/1194/23 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" було задоволено частково, рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023р. у справі №916/1194/23 в частині задоволення позовної вимоги про виселення скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено, в частині розподілу судових витрат змінено, в решті рішення залишено без змін, викладено його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 4434160,48 грн заборгованості з орендної плати, 279951,79 грн пені та 73395,68 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Розірвати договір оренди №001/57 від 20.04.2017, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ".

У задоволенні решти позову відмовити".

За приписами ч.3 ст.653 ЦК України, якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень України, рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023р. у справі №916/1194/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114927583) набрало законної сили 29.04.2024 частково.

Таким чином, з 01.02.2023р. до 29.04.2024р. відповідач зобов`язаний був сплачувати орендну плату.

Згідно поданого позивачем розрахунку, заборгованість з орендної плати за період з 01.02.2023р. до 29.04.2024р. складає 2 340 845,44 грн.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем повної оплати орендної плати.

Враховуючи, наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 2 340 845,44 грн. є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім основного боргу позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 85 702,82 грн. пені.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до умов п. 5.2 Договору, за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок мав бути виконаний.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку пені в зв`язку з чим позовні вимоги Департамента комунальної власності Одеської міської ради в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 85 702,82грн. підлягають задоволенню.

Статтею 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, в тому числі, заявлено до стягнення з відповідача неустойку за період з 29.04.2024р. по 04.12.2024р.

Позовна вимога про сплату неустойки обґрунтована посиланням на приписи наведеної норми Цивільного кодексу України.

Застосування означеної неустойки обумовлюється тим, що зобов`язання наймача з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

При розгляді спорів про стягнення неустойки судам необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного Кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 31.01.2020 у справі №916/2724/18.

Як зазначено вище, заявлена до стягнення неустойка нарахована за період з 29.04.2024р. по 04.12.2024р. При цьому, як зазначив позивач період нарахування здійснений з 29.04.2024р дата винесення постанови Південно-західного апеляційного господарського суду по 04.12.2024р. дата складення Акту державного виконавця.

Разом з тим суд зазначає, що скасовуючи рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023р. в частині виселення відповідача, Південно-західний апеляційний господарський суд у відповідній постанові від 29.04.2024р. зазначив: «не спростування позивачем презумпції правомірності чинного договору №001/57 від 23.12.2019, відповідно до якого відповідач набув право користування нежитловими будівлями загальною площею 1675,9 кв.м, розташованими за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8А, правові підстави для задоволення позовної вимоги про виселення відсутні, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на теперішній час має право користуватися об`єктом оренди на підставі вказаного договору №001/57 від 23.12.2019».

В подальшому постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2024, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду цій частині було скасовано, та зазначено про помилковість таких висновків.

Отже на момент винесення постанови Південно-західним апеляційним господарським судом 29.04.2024р. по дату винесення постанови Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду від 03.09.2024р. у відповідача був відсутній обов`язок щодо повернення об`єкта оренди позивача.

З урахуванням наведеного, здійснивши перерахунок неустойки, судом встановлено що загальний розмір неустойки за прострочення відповідачем виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, яка підлягає задоволенню становить 1 026 583,46грн.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймаються з огляду на наступне.

Так, заперечуючи проти позовних вимог вказує на неправильність здійснених позивачем розрахунків інфляційних та неустойки. На підтвердження своє позиції відповідачем зроблені власні контрозрахунки.

Поряд з цим суд зазначає, про помилковість зазначених розрахунків. Так відповідач складаючи розрахунок нараховує на неустойку відсоткове співвідношення як пеня. Проте пеня нараховується на основний борг орендну плати. Неустойку в розрахунку відповідача нараховано з урахуванням щомісячної ставки орендної плати за період прострочення як подвійна облікова ставка НБУ що за своєю суттю є пенею. При цьому, передбачена частиною другою статті 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення.

Крім того відповідачем надано розрахунок інфляційних витрат, які позивачем не заявлялись та їх розрахунок взагалі не складався.

Також у відзивні на позову заяву відповідач посилається на положення ч.3 ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України та зазначає про наявність у суду можливості зменшити розмір неустойки (пені) виходячи з фінансового стану відповідача; значної кредиторської заборгованості відповідача перед контрагентами; розміру заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій який в декілька разів більший від суми невиконаного зобов`язання з оплати основного боргу.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому неустойка, виходячи з приписів ст.ст. 546, 549 ЦК України та ст. 230 ГК України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Зі змісту вищенаведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Правовий аналіз названих статей ЦК і ГК свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Наразі суд зазначає, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та вірогідних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку. Відтак, з огляду на недоведення відповідачем обставин, суд не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, проте враховуючи перерахунок неустойки підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" (65053, м. Одеса, вул. Сегедська, буд. 8А, ) - задовольнити частково.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" (65053, м. Одеса, вул. Сегедська, буд. 8А, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, ) заборгованість з орендної плати в сумі 2 340 845 (два мільйони триста сорок тисяч вісімсот сорок п`ять)грн. 44 коп., пеню розмірі 85 702 (вісімдесят п`ять тисяч сімсот дві)грн. 82коп., неустойку в сумі 1 026 583 (один мільйон двадцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят три)грн. 46коп. та судовий збір в 41 437 (сорок одна тисяча чотириста тридцять сім) грн. 58коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 лютого 2026 р.

Суддя К.Ф. Погребна