ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 907/998/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Карпатського біосферного заповідника

на рішення Господарського суду Закарпатської області

(суддя - Ремецькі О.Ф.)

від 15.04.2025

та постанову Західного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Скрипчук О.С., судді: Панова І.Ю., Кравчук Н.М.)

від 29.10.2025

у справі № 907/998/24

за позовом Державної екологічної інспекції у Закарпатській області

до Карпатський біосферний заповідник

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Углянська сільська рада Тячівського району Закарпатської області

про стягнення 2 615 131,96 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явилися

відповідача - не з`явилися

третьої особи - не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Державна екологічна інспекції у Закарпатській області звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Карпатського біосферного заповідника про стягнення суми 2 615 131,96 грн шкоди за порушення законодавства про охорону та раціональне використання природно-заповідного фонду.

1.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області за результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) на території природно-заповідного фонду Углянського природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського біосферного заповіднику щодо додержання останнім вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, виявлено окремі порушення на території природно-заповідного фонду та складено акт від 26.11.2021 за №405/06. Згідно з вказаним актом розмір шкоди заподіяних державі, в результаті незаконних рубок, без відповідного дозволу на проведення рубок, становить 2 615 131,96 грн.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025 у справі №907/998/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з Карпатського біосферного заповідника на користь держави в особі Углянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області суму 2615131,96 грн шкоди завданої навколишньому природному середовищі.

2.2. Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходи з того, що обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає в протиправній бездіяльності в вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Судом першої інстанції встановлено, що Карпатський біосферний заповідник є постійним лісокористувачем обстежуваних лісових ділянок Угольського природоохоронного науково-дослідного відділення (що є структурним підрозділом відповідача), а відтак, обов`язки із охорони лісів від незаконних рубок та дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено саме на відповідача у справі.

Як встановлено судом, відповідач як лісокористувач не забезпечив охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, внаслідок чого лісовому фонду України заподіяно матеріальної шкоди.

Відтак, місцевий суд, враховуючи, що належними та допустимими доказами (наявними в матеріалах справи) підтверджується склад цивільного правопорушення, зокрема: протиправна поведінка відповідача, яка виражається в неналежному виконанні своїх обов`язків щодо охорони та захисту лісу; розмір шкоди заподіяної навколишньому природному середовищу; безпосередній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, оскільки шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства; а також вина відповідача, що полягає в протиправній бездіяльності, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі в сумі 2 615 131,96 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №0940/2276/18, ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2024 відстрочив позивачу Державній екологічній інспекції у Закарпатській області, м. Ужгород сплату судового збору у справі №907/998/24 до вирішення справи по суті. У зв`язку з викладеним, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України суму 39 226,98 грн судового збору за подання позовної заяви у цій справі суд першої інстанції стягнув з відповідача в дохід Державного бюджету України.

2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.10.2025 рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025 у справі №907/998/24 залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції. Також суд апеляційної інстанції погодився із правомірністю відстрочення місцевим господарським судом сплати судового збору позивачу до ухвалення судового рішення у справі.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025 та постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.10.2025 у справі №907/998/24, Карпатський біосферний заповідник подав касаційну скаргу, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, та залишити позов без розгляду.

3.2. Підставами касаційного оскарження Карпатський біосферний заповідник визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №940/2276/18, від 14.01.2021 у справі №904/424/21, від 17.05.2018 у справі №904/9117/17, від 13.02.2018 у справі №905/974/17, від 20.02.2018 у справі №910/17456/17, від 19.02.2020 у справі №826/11478/18, від 21.12.2018, у справі №820/2478/18, від 21.12.2018 у справі №826/16173/16, від 22.08.2018 у справі №673/476/17 (щодо статей 8, 9 Закону України "Про судовий збір").

Посилається на порушення норм процесуального права, а саме: вимог частини другої статті 129 Господарського процесуального кодексу України в частині покладення судами попередніх інстанцій обов`язку сплатити судового збору на відповідача, положень пункту 2 частини першої статті 164, частин першої, четвертої - шостої, десятої статті 174, частин першої, одинадцятої - тринадцятої статті 176, статті 219, пунктів 4 , 8 частини першої, частини другої статті 226, частин другої, четвертої статті 269, пункту 4 частини першої статті 275, частини першої статті 278 Господарського процесуального кодексу України.

Також у касаційній скарзі скаржник зазначає, що при покладенні обов`язку з відшкодування завданої навколишньому природному середовищу шкоди, суди безпідставно поклали обов`язки з охорони лісів від незаконних вирубок та дотримання правил і норм використання лісових ресурсів саме на відповідача у справі.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Відповідно до пункту 1.1 Положення про Карпатський біосферний заповідник, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 №101 (у редакції наказу Міндовкілля від 04.04.2022 №168) (далі Положення), Карпатський біосферний заповідник (далі - Заповідник) створено на базі Карпатського державного заповідника згідно з Указом Президента України від 26.11.1993 №563 "Про біосферні заповідники в Україні". Територію Заповідника розширено відповідно до Указів Президента України від 11.04.1997 №325 "Про розширення території Карпатського біосферного заповідника", від 14.01.2010 №25" Про розширення території Карпатського біосферного заповідника" та від 02.01.2022 №5 "Про зміну меж території Карпатського біосферного заповідника". Заповідник розташований на території Берегівського, Рахівського, Тячівського, Хустського районів Закарпатської області. Територію Заповідника загальною площею 58035,8 гектара разом з його транзитною зоною загальною площею 136 900 гектарів включено в установленому порядку до Всесвітньої мережі біосферних резерватів у рамках програми ЮНЕСКО Людина і біосфера.

Заповідник є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, науково-дослідною установою міжнародного значення, входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення, збереження та використання. Загальна площа Заповідника становить 66 417,4 гектара земель, у тому числі 57 399,4 гектара земель, що надаються йому у постійне користування та 9018 гектарів земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (пункти 1.2, 1.6 Положення).

Як вбачається зі структури Карпатського біосферного заповідника, до його складу входить, зокрема, Угольське природоохоронне науково-дослідне відділення, яке, згідно із планом лісонасаджень, поділено на квартали та виділи.

Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області за результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) на території природно-заповідного фонду Угольське природоохоронне науково-дослідне відділення природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського біосферного заповіднику щодо додержання останнім вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, виявлено окремі порушення на території природно-заповідного фонду та складено акт від 26.11.2021 за №405/06.

З вказаного акта вбачається, що 26.11.2021 працівниками Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, в ході проведення позапланового заходу державного контролю (на підставі Положення про Державну екологічну інспекцію у Закарпатській області) додержання суб`єктом господарювання Карпатським біосферним заповідником, - вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів складено акт, яким зафіксовано порушення вимог Лісового кодексу України на території природно-заповідного фонду.

Виявлено факти незаконної порубки деревини, пошкодження дерев до ступеня припинення росту, в подальшому уповноваженими особами проведено розрахунки розміру шкоди, заподіяної лісу незаконними рубками, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 №541 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд" (діючої на момент складання розрахунку) та статті 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища".

Виявлено незаконне вирубування дерев у кварталах 17, 23 та 24 Угольського ПНДВ. На облік взято пні від незаконно-зрубаних дерев без ознак відведення та відтисків тавр на кореневих лапах. Частина пнів від незаконно-зрубаних дерев замасковані зрізані на рівні ґрунту, прикидані землею та листям, окремі пні облиті рідиною чорного кольору невідомого походження. На місці незаконної вирубки дерев виявлено частину незаконно зрубаної та не забраної деревини. На окремих пнях виявлено відтиски тавр на зрізах пнів від незаконно-зрубаних дерев, які обліковувалися комісією КБЗ і стали підставою для звернення директора біосферного заповідника від 12.11.2021 № 883 до Державної екологічної інспекції у Закарпатській області щодо проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю). В ході перевірки на облік взято пні від незаконно-зрубаних дерев періоду вирубки весна - осінь 2021 року. Пні попередніх років вирубки в ході перевірки не обліковувалися. Згідно довідки КБЗ на охоплених перевіркою територіях природно-заповідного фонду Угольського ПНДВ господарські заходи протягом попередніх 3-х років не проводилися.

Відповідно до розрахунків, здійснених Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області, що містяться у матеріалах справи розмір шкоди заподіяної державі становить 2 615 131,96 грн.

Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області до Карпатського біосферного заповіднику 12.05.2023 було направлено відповідну претензію за №03/06/23 про відшкодування збитків у розмірі 2 615 131,96 грн, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про природно-заповідний фонд. Станом на момент пред`явлення позовної заяви вказана претензія Карпатським біосферним заповідником добровільно не сплачена. У зв`язку з чим позивач, вважає, що наявні підстави для стягнення вказаної суми.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Відповідно до статей 16 та 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. В постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Статтею 63, пунктом 5 статті 64 Лісового кодексу України встановлено, що ведення лісового господарства полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Згідно частин першої та п`ятої статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Охорону і захист лісів на території України здійснюють зокрема лісова охорона постійних лісокористувачів і власників лісів (стаття 89 Лісового кодексу України).

Статтею 93 Лісового кодексу України передбачені завдання контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів. Зокрема, такими завданнями є забезпечення реалізації державної політики в сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів; забезпечення додержання лісового законодавства органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та громадянами; забезпечення додержання лісового законодавства власниками лісів, постійними і тимчасовими лісокористувачами; запобігання порушенням законодавства в сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

5.4. Стаття 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до положень статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

5.5. За змістом пункту 5 частини другої статті 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Положеннями статті 107 Лісового кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, в розмірах і порядку, визначених законодавством України.

5.6. Зі змісту статей 19, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України слідує, що постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу. Забезпечення охорони та захисту лісів серед інших покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу положень пункту 1 частини другої статті 19, пункту 5 статті 64, частин першої та п`ятої статті 86, пункту 5 частини другої статті 105 та статті 107 Лісового кодексу України лісові господарства як постійні лісокористувачі мають нести відповідальність за порушення вимог ведення лісового господарства зокрема незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій йому території.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював пошкодження дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок пошкодження дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає в протиправній бездіяльності в вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Встановлено, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлені у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №927/1096/16, від 21.02.2020 у справі 920/1106/17, від 09.12.2019 у справі № 906/1338/18, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 20.12.2018 у справі № 924/12/18, від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.20 у справі № 917/1261/1.7, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17).

5.7. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та не заперечується сторонами, що Карпатський біосферний заповідник є постійним лісокористувачем обстежуваних лісових ділянок Угольського природоохоронного науково-дослідного відділення (що є структурним підрозділом відповідача), а відтак, обов`язки із охорони лісів від незаконних рубок та дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено саме на відповідача у справі.

З огляду на що, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо покладення обов`язків із охорони лісів від незаконних рубок та дотримання правил і норм використання лісових ресурсів саме на відповідача.

5.8. Також за доводами касаційної скарги з урахуванням заяви про усунення недоліків, скаржник заперечує правомірність задоволення судом першої інстанції клопотання Держаної екологічної інспекції у Закарпатській області про відстрочення сплати судового збору до вирішення спору по суті ухвалою від 09.12.2024.

5.9. Згідно із частиною другою статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

5.10. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

5.11. Як вбачається з матеріалів справи та встановлених судами першої та апеляційної інстанції обставин справи, Державна екологічна інспекція при поданні позовної заяви судового збору не сплатила, натомість подала клопотання, в якому просила відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення. На обґрунтування цього клопотання зазначало про відсутність коштів на рахунку для сплати судового збору.

Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновків, що Державна екологічна інспекція, звертаючись з позовом про стягнення шкоди за порушення законодавства про охорону та раціональне використання природно-заповідного фонду, навів обставини, які мають виключний характер та свідчать про наявність підстав для відстрочки сплати судового збору.

5.12. Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

5.13. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.01.2021 у справі №940/2276/18 сформувала правову позицію, відповідно до якої положення підпунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення підпункту 3 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

5.14. Тож, оскільки позивач - Державна екологічна інспекція є юридичною особою, а предметом спору в цій справі не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви.

Разом з тим, зазначене не призвело до ухвалення незаконного рішення, а тому не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, при цьому Суд враховує, що згідно з частиною другою статті 309 Господарського процесуального кодексу України не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.01.2021 у справі №904/424/21, від 17.05.2018 у справі №904/9117/17, від 13.02.2018 у справі №905/974/17, від 20.02.2018 у справі №910/17456/17, від 19.02.2020 у справі №826/11478/18, від 21.12.2018, у справі №820/2478/18, від 21.12.2018 у справі №826/16173/16, від 22.08.2018 у справі №673/476/17, оскільки предметом касаційного перегляду у зазначених справах були ухвали судів першої та апеляційної інстанції про відмову у наданні відстрочки або звільнення від сплати судового рішення, тоді як предметом перегляду у цій справі є рішення судів попередніх інстанцій, прийнятих по суті спору.

5.16. Щодо доводів касаційної скарги про безпідставне покладення на відповідача обов`язку зі сплати судового збору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції, враховуючи задоволення позовних вимог, на підставі статі 129 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що сума 39 226,98 грн судового збору за подання позовної заяви у цій справі підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відповідач помилково ототожнює звільнення позивача від сплати судового збору із розподілом судового збору за результатами розгляду позову.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних рішення та постанови суду апеляційної інстанції.

6.4. За правилами статті 332 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не встановлює примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

У цій справі №907/998/24 ухвалою Верховного Суду від 19.01.2026 зупинено виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

7. Судові витрати

7.1. З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Карпатського біосферного заповідника залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.10.2025 у справі №907/998/24 - без змін.

2. Поновити виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025 у справі №907/998/24.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко