РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2026Справа № 910/14691/25

За позовомФізичної особи - підприємця Власик Ірини Григорівни
доАкціонерного товариства «Банк Альянс»
простягнення 5 689 940,61 грн.,
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Кобилецький В.В.;
від відповідача:Фурман Р.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Власик Ірина Григорівна (далі - ФОП Власик І.Г.) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Банк Альянс» (далі - АТ «Банк Альянс») про стягнення 5 689 940,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання із оплати наданих на підставі договору про надання послуг б/н від 25.10.2023 послуг, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості в розмірі 5 689 940,61 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

15.12.2025 до Господарського суду міста Києва від АТ «Банк Альянс» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на неправильне тлумачення умов договору та невірний розрахунок винагороди, а також стверджує про підписання актів приймання-передачі наданих послуг під впливом помилки.

19.12.2025 до Господарського суду міста Києва від ФОП Власик І.Г. надійшла відповідь на відзив, в якій позивача надала додаткові пояснення по суті спору з урахуванням заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов.

22.12.2025 до Господарського суду міста Києва від АТ «Банк Альянс» надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач зауважив, що не відмовляється оплачувати фактично надані послуги із надання гарантій, проте заперечує проти оплати послуг, які не передбачені тарифами, навівши свої доводи щодо заперечень позивача, викладених у відповіді на відзив.

В судовому засіданні 14.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.02.2026.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, позов підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, проти позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 11.02.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.10.2023 між АТ «Банк Альянс» (банк) та ФОП Власик І.Г. (виконавчець) укладено договір про надання послуг (далі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надавати банку послуги щодо пошуку та залучення клієнтів - суб`єктів господарювання (юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) і фізичних осіб на обслуговування до банку, а банк оплачує надані виконавцем послуги згідно із тарифами, зазначеними у додатку №1 до цього договору, який є невід`ємною його частиною.

В п. 2.1 Договору сторони погодили, що послуги, які надаються виконавцем банку, полягають у проведенні пошуку, аналізу та залученню потенційних клієнтів на обслуговування в банк з метою отримання ними банківських послуг.

Згідно із п. 4.1 Договору розмір винагороди, що сплачується банком виконавцю за надані послуги, визначається виходячи із тарифів винагороди виконавця, зазначених в додатку №1 до цього договору, що є невід`ємною частиною, та зазначається в акті прийому-передачі наданих послуг (додаток №3 до цього договору, що є його невід`ємною частиною).

Пунктами 4.2 Договору сторони дійшли згоди про те, що виконавець щомісячно, до 10 (десятого) числа поточного місяця, надає банку належним чином оформлений та підписаний виконавцем звіт про надання послуг за попередній місяць у формі додатку №2 до цього договору. У разі наявності у банку зауважень щодо наданих виконавцем послуг, банк повідомляє про це виконавця письмово протягом 2 (двох) робочих днів з дати отримання вищезазначеного звіту виконавця. Сторонами усуваються зауваження шляхом переговорів. На підставі звіту виконавця про надання послуг складається акт прийому-передачі наданих послуг (додаток №3 до цього договору, що є невід`ємною частиною), який підписується сторонами та є підставою для оплати послуг виконавця.

Відповідно до п. 4.3 Договору банк сплачує виконавцю винагороду за надані послуги протягом п`яти робочих днів з дати підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг.

На виконання умов Договору, позивачем оформлено та передано на підпис відповідачу звіти про надання послуг протягом червня, липня, серпня, вересня та жовтня 2025 року, які погоджені АТ «Банк Альянс», підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою підприємства, що підтверджується відповідними протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.

На підставі вказаних звітів сторонами підписані акти прийому-передачі наданих послуг за червень 2025 року №1 від 10.07.2025 на суму 1 027 369,40 грн., за липень 2025 року №1 від 05.08.2025 на суму 1 515 125,82 грн., за серпень 2025 року №1 від 03.09.2025 на суму 736 618,97 грн., за вересень 2025 року №1 від 07.10.2025 на суму 829 538,84 грн. та за жовтень 2025 року №1 від 07.11.2025 на суму 1 581 287,58 грн.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання із оплати наданих на підставі Договору послуг, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 5 689 940,61 грн.

Укладені між сторонами Договори є договорами надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються, в тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи (акти прийому-передачі наданих послуг за червень 2025 року №1 від 10.07.2025, за липень 2025 року №1 від 05.08.2025, за серпень 2025 року №1 від 03.09.2025, за вересень 2025 року №1 від 07.10.2025 та за жовтень 2025 року №1 від 07.11.2025) підтверджується надання позивачем та прийняття відповідачем послуг на підставі Договору на загальну суму 5 689 940,61 грн.

В розрізі заперечень відповідача суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторонами було погоджено, що акт прийому-передачі наданих послуг є підставою для оплати послуг виконавця, при цьому підписанню такого акту передує погодження відповідачем звіту про надання послуг і станом на дату укладення Договору у відповідача не виникало жодних заперечень з приводу таких умов, та останнім укладено такий договір.

В даному випадку, АТ «Банк Альянс» погоджені та підписані як звіти, так і акти прийому-передачі наданих послуг, при цьому існування будь-яких зауважень, на момент підписання, щодо їх змісту в матеріалах справи не міститься.

З огляду на встановлені обставини та зміст заперечень відповідача суд враховує принципи «естопель» та «заборони суперечливої поведінки».

Доктрина «естопель» бере походження з англосаксонської системи права і базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

Доктрина римського права «venire contra factum proprium» (принцип заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Суд звертає увагу на те, що поведінка відповідача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). У судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium). Естопель правовий принцип, згідно з яким сторона позбавляється права без розгляду питання по суті висувати певні заперечення або заяви, які явно розходяться з її початковим поведінкою. Принцип заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Принцип «естопель», зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини («Хохліч проти України», заява №41707/98; «Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини», заяви №№41340/98, 41342/98, 41344/98), він підлягає застосуванню і українськими судами.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі №449/1154/14 визначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У ст. І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права закріплено, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Одним із способів захисту добросовісної сторони є принцип естопелю: особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції.

Обов`язкові умови для застосування естопелю: (a) виникнення довіри в іншої сторони має стосуватися особи, якій протиставляється естопель; (b) виникнення обґрунтованої довіри у добросовісної сторони; (c) очевидна несправедливість підриву довіри.

(a) виникнення довіри в іншої сторони має стосуватися особи, якій протиставляється естопель. Довіра добросовісної сторони має стати результатом попередньої поведінки недобросовісної сторони, здатної сформувати таку довіру (наприклад, будь-яких заяв, обіцянок, фактичної поведінки, що формує в іншої сторони обґрунтовані очікування, у тому числі й бездіяльності).

(b) виникнення обґрунтованої довіри у добросовісної сторони мають виникнути певні очікування щодо подальшої поведінки іншої особи. Сторона має розумні підстави для того, щоб покладатися на поведінку контрагента.

(с) очевидна несправедливість підриву довіри. Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки.

(Добросовісність поведінки у практиці ЄСПЛ 1) рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року, заява №9815/82, п. 46; 2) рішення у справі «Фрессо і Руар проти Франції» від 21 січня 1999 року, заява № 29183/95, п. 55; 3) рішення у справі «Карабет та інші проти України» від 17 січня 2013 року, заяви №№ 38906/07 і 52025/07, п. 276)

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).

Згідно з висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

За змістом частини другої статті 13 Цивільного кодексу України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів Цивільного кодексу України поняття «добросовісність» ототожнюється з поняттям «безвинність», а «недобросовісність» - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 Цивільного кодексу України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними (висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.09.2020 у справі №311/2145/19).

У постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 Верховний Суд вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Таким чином, поведінка та дії управнених та зобов`язаних сторін (позивача та відповідача) повинні відповідати принципу добросовісності та сутності чесної ділової практики, будуватися на взаємоповазі та дотриманні інтересів усіх учасників цих відносин.

Суд відзначає, що лише після звернення позивача до суду із даним позовом, у своєму відзиві, відповідач висловив незгоду із тим, що підписання актів прийому-передачі наданих послуг є підставою для оплати, а також почав стверджувати про невідповідність нарахування винагороди умовам Договору, хоча вже сплачував за надані послуги на цих же умовах і жодних заперечень не висловлював, що підтверджується наданими позивачем копіями акту прийому-передачі наданих послуг за квітень 2025 року №1 від 09.05.2025, звіту про надані послуги протягом квітня 2025 року та банківської виписки з рахунку позивача за період з 01.01.2025 по 01.06.2025.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази в підтвердження ініціювання процедури притягнення до відповідальності уповноважених на перевірку та підписання відповідних звітів про надання послуг та актів прийому-передачі наданих послуг посадових осіб банку, у зв`язку з чим до тверджень про підписання представником відповідача актів під впливом помилки суд відноситься критично.

Поряд з тим, судом не встановлено невідповідності нарахування винагороди умовам Договору, а встановлені обставини свідчать саме про недобросовісну поведінку відповідача та ухилення від виконання його обов`язку із сплати за надані позивачем на підставі Договору послуги.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 4.3 Договору, у відповідача наявна заборгованість з оплати наданих на підставі Договору послуг у загальному розмірі 5 689 940,61 грн., а строк виконання такого грошового зобов`язання на момент подачі позову до суду настав.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 5 689 940,61 грн. за отримані на підставі Договору послуги. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Таким чином, позовні вимоги ФОП Власик І.Г. про стягнення з АТ «Банк Альянс» заборгованості у розмірі 5 689 940,61 грн. є правомірними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Фізичної особи - підприємця Власик Ірини Григорівни задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Альянс» (02094, м. Київ, вул. Полуботка Павла Гетьмана, будинок 52, кімната 414; ідентифікаційний код 44830086) на користь Фізичної особи - підприємця Власик Ірини Григорівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість у розмірі 5 689 940 (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок) грн. 61 коп. та судовий збір у розмірі 68 279 (шістдесят вісім тисяч двісті сімдесят дев`ять) грн. 29 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.02.2026.

Суддя В.П. Босий