ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м. Дніпро Справа № 904/5603/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач),

судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Солодова І.М.

за участю:

від позивача: Закладний Ю.М. (в залі суду) самопредставництво;

від відповідача: Євіч В.В. (поза межами суду) адвокат;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 (повне рішення складено 29.04.2025, суддя Панна С.П.) у справі № 904/5603/23

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Приватного підприємства "Енергетик плюс", Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, село Перемога

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Дніпропетровська філія Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор"-"Дніпродіпродор", м. Дніпро

про стягнення неустойки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Енергетик плюс" з позовною заявою, в якій просить суд:

- виселити Приватне підприємство «Енергетик Плюс» (, вул.Некрасова, 10В, м. Дніпро, 49000) із орендованого майна, частини приміщень 2-го поверху адміністративної будівлі площею 497,6 кв.м., що розташована за адресою: за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Воскресенська, 24 та перебуває на балансі ДП «Укрдіпродор»-Дніпродіпродор»;

- стягнути з Приватного підприємства «Енергетик Плюс» (, вул. Некрасова, 10В, м. Дніпро, 49000) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (, 49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6) до Державного бюджету України неустойку в розмірі 77 684,76грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025, в даній справі, в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача.

08.04.2025 від представника відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій відповідач просить стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь Приватного підприємства «Енергетик Плюс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36 000,00грн.

Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 заяву Приватного підприємства «Енергетик плюс» про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь Приватного підприємства "Енергетик плюс" витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 (дванадцять тисяч 00коп.) гривень.

В решті вимог за заявою - відмовлено.

Не погодившись з додатковим рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення суду від 29.04.2025 та постанови нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству "Енергетик плюс" у стягненні витрат на надання професійної правничої допомоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що Господарський суд Дніпропетровської області не дослідив повно та всебічно всі обставини справи, чим порушив загальні засади цивільного судочинства, серед яких справедливість, добросовісність та розумність і, відповідно, правильного застосування законодавства та виніс рішення від 29.04.2025 у справі № 904/5603/23 з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке підлягає скасуванню виходячи з наступних підстав.

На думку скаржника, подана представником відповідача заява про стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 36000 грн., є неспівмірною сумі з доходами Державного бюджету.

За твердженням скаржника, заявлені відповідачем до відшкодування витрати у сумі 36000 грн. не мають характеру необхідних, є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції при залишенні позову без розгляду, затраченим ними часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат наведеними в ч. 4 ст. 126 ГПК, розумності їхнього розміру, а тому задоволенню не підлягають.

Як зазначено скаржником, господарським судом Дніпропетровської області при винесенні оскаржуваного рішення не враховано незначну складність справи, порушено загальні засади цивільного законодавства, серед яких справедливість, добросовісність та розумність, внаслідок чого винесено незаконне рішення.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.05.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у справі відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 у справі № 904/5603/23. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 29.10.2025 о 12 год. 20 хв.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 у справі розгляд апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 у справі №904/5603/23, відкладено на 21.01.2026 о 12:00 годині. Визначено провести судове засідання 21.01.2026 о 12:00 у справі № 904/5603/23, з представником відповідача адвокатом Євіч В.В. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засідання № 511) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

21.01.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.2022р. між Приватним підприємством "Енергетик Плюс" (далі довіритель) та адвокатом Євіч Вадимом Вадимовичем (далі - повірений) укладено договір про надання правничої допомоги №06/12/22 (далі договір).

Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе зобов`язання захищати права і законні інтереси Довірителя щодо будь-яких питань та ситуацій та представляти інтереси Довірителя в усіх, без виключення органах державної влади, в тому числі, але не обмежуючись: в будь-яких слідчих та правоохоронних органах, а також у судах всіх інстанцій та спеціалізації, в будь-яких кримінальних, господарських, адміністративних та цивільних справах (провадженнях), які стосуються Довірителя, зокрема брати участь у кримінальних провадженнях в якості представника Довірите ля, а також в органах Державної податкової служби та всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях не залежно від форми власності та підпорядкування з дотриманням високих професійних стандартів та правил адвокатської етики. Повіреному надаються усі без виключення права, належні Довірителю як позивачу, відповідачу, третій особі, свідку, підозрюваному, обвинуваченому, особі щодо майна якої вирішується питання про арешт та платнику' податків. Для цілей цього договору вказане вище доручення іменується «Справа» (п.1.1).

Відповідно до пункту 1.2. договору для виконання доручення, зазначеного в п. 1.1 цього договору, Повірений приймає на себе зобов`язання надавати Довірителю послуги адвоката в усіх випадках, коли довіритель визнає це необхідним, зокрема та не виключно: консультувати Довірителя з будь-яких питань правового характеру, які його цікавлять, складати для них проекти документів, що мають юридичне значення, захищати права і законні інтереси Довірителя, для чого представляти їх в державних та інших органах і організаціях будь-яких форм власності, включаючи будь-які правоохоронні та слідчі органи, зокрема брати участь у кримінальних провадженнях в якості представника Довірителя, а також в судах всіх інстанцій та спеціалізації, в будь-яких кримінальних, господарських, адміністративних та цивільних справах (провадженнях), які стосуються Довірителя. Повіреному надаються усі без виключення права, належні Довірителю як позивачу, відповідачу, третій особі. Кожне доручення, дане Довірителем Повіреному в рамках цього договору іменується «Справа».

Адвокат, який за цим Договором бере участь у вказаних вище діях та судових засіданнях користується усіма, без виключень та обмежень, правами, наданими відповідним процесуальним Законом особам права та інтереси яких вони захищають за цим Договором (п.1.3).

Відповідно до пункту 2.1. Повірений на власний розсуд, з дотриманням принципів добросовісності та розумності, визначає необхідність складання тих чи інших документів, іх кількість, доцільність подання їх до відповідних органів та установ, забезпечує участь у Справі необхідної кількості кваліфікованих спеціалістів, призначаючи їх на свій розсуд, в тому числі Для участі у конкретних діях, а також визначає доцільність їх участі, зокрема, а/е не виключно, в судових засіданнях.

Відповідно до пункту 4.1. у разі порушення Довірителем умов п.3.3 цього Договору, Довіритель сплачує Повіреному пеню у розмірі 5 відсотків від суми простроченого зобов`язання за кожний день прострочення.

Довіритель зобов`язаний сплатити загальну суму гонорару повіреного, протягом 3-х банківських днів з дня його отримання.

Згідно з пунктом 5.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Пунктом 6.1. сторони зазначили, що всі зміни і доповнення до цього Договору дійсні тільки якщо вони складені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 06.12.2022р. вартість 1 години роботи становить 1 500,00грн.

В обґрунтування понесення витрат на оплату послуг адвоката відповідача надано копії ордеру на надання правничої допомоги серія АЕ №1237453 від 31.10.2023р., договору про надання правничої допомоги №06/12/22 від 02.12.2022р., додаткової угоди №1 від 06.12.2022р., акту надання послуг №8 від 08 квітня 2025 та детальний опис наданих послуг.

Із акту надання послуг №8 від 08 квітня 2025р. вбачається, що виконавцем було надано послуги відповідачу, пов`язані з розглядом справи №904/5603/23 у сумі 36 000,00грн.

На підтвердження понесення витрат на оплату послуг позивач надав акт надання послуг №8 від 08 квітня 2025р. та детальний опис наданих послуг:

Відзив на позовну заяву 3 год.;

Клопотання про зупинення провадження 1 год.;

Клопотання про надання додаткових документів 1 год.;

Прибуття на судове засідання 30.11.2023 (не відбулось у зв`язку з хворобою судді) 1 год.;

Участь у судовому засіданні 26.12.2023 1,5 год.;

Участь у судовому засіданні 11.01.2024 1,5 год.;

Клопотання про поновлення провадження 1 год.;

Додаткові пояснення по справі щодо позовної заяви 3 год.;

Заперечення на заяву про збільшення позовних вимог 2 год.;

Клопотання про виклик свідка 0,5 год.;

Клопотання про долучення до справи заяви свідка 0,5 год.;

Участь у судовому засіданні 19.12.2024 1,5 год.;

Участь у судовому засіданні 16.01.2025 1,5 год.;

Участь у судовому засіданні 11.02.2025 1,5 год.;

Участь у судовому засіданні 13.03.2025 2 год.;

Участь у судовому засіданні 03.04.2025 1,5 год.

Всього витраченого часу: 24 годин.

В примітці зазначено, що час складання документів вказаний із врахуванням вивчення матеріалів справи, документів, надісланих представником Позивача через електронний суд, аналізу судової практики. Час, витрачений на судові засідання, вказаний із врахуванням дороги із офісу до приміщення суду та часу очікування судового засідання.

З огляду на вказане, Відповідач заявив до стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 36 000,00грн.

Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).

Апеляційний суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Так, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.11.2021 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95), "Горковлюк та Кагановський проти України" від 04.10.2018 зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові від 09.12.2021 у справі № 922/3812/19 Верховний Суд виклав правову позицію, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21.

Так, проаналізувавши надані позивачем в обґрунтування понесення витрат на професійну правничу допомогу документи, господарський суд дійшов наступних висновків. Оцінюючи розмір зазначених витрат у контексті критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, керуючись передбаченим статтею 2 Господарського процесуального кодексу України завданням щодо справедливого вирішення судом спорів та встановленими статтею 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, серед яких справедливість, добросовісність та розумність, враховуючи незначну складність справи (стягнення заборгованості за однією видатковою накладною), розумним розміром витрат на професійну правничу допомогу в межах справи, що розглядається, суд визначив у розмірі 12 000,00грн.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009р., пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006р., пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р., пункті 268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014р., заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №916/1340/18).

Виходячи із системного аналізу положень частини восьмої статті 129, частини третьої статті 126 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що хоча погоджений сторонами розмір витрат на правничу допомогу відповідає домовленостям, досягнутим між Приватним підприємством "Енергетик Плюс" та адвокатом Євіч Вадимом Вадимовичем у межах договору про надання правничої допомоги №06/12/22 від 06.12.2022р. та підтверджений відповідним актом надання послуг №8 від 08 квітня 2025, заявлена до стягнення сума оплати послуг адвоката у розмірі 36 000,00 грн не відповідає критеріям справедливості, розумності та співмірності таких витрат. З огляду на наведене, а також беручи до уваги заперечення позивача щодо обґрунтованості їх розміру, колегія суддів поділяє висновки господарського суду щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви про стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь Приватного підприємства "Енергетик плюс" витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн, у решті вимог відмовивши.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду, викладеними в мотивувальній частині, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 у справі №904/5603/23 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 у справі № 904/5603/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 09.02.2026

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв