ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 лютого 2026 року Справа № 903/946/25

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді Бідюк С.В., за участі секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянувши матеріали по справі

за позовом: Акціонерного товариства "Укрпошта", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МДС-НВ", м. Нововолинськ, Волинська обл.

про стягнення 31 378,33 грн та усунення перешкод у користуванні майном,

В засіданні приймали участь:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

ВСТАНОВИВ:

29.09.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшла позовна заява (сформована 26.09.2025) Акціонерного товариства "Укрпошта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МДС-НВ" про:

- стягнення 31378,33 грн, з яких: 15 388,79 грн основного боргу, 622,16 грн інфляційних втрат, 259,69 грн 3% річних, 2 039,62 грн пені та 13 068,07 грн неустойки.

- усунення перешкод у здійсненні права Акціонерного товариства "Укрпошта" в користуванні та розпорядженні майном шляхом звільнення ТОВ "МДС-НВ" займаного приміщення що знаходиться за адресою: м. Нововолинськ, Волинської обл., вул. Митрополита Шептицького, 6 загальною площею 28,8 м.кв. з підписанням акту приймання-передачі.

Розгляд справи просить здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 01.10.2025 позовну заяву Акціонерного товариства "Укрпошта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МДС-НВ" про стягнення 31378,33 грн, усунення перешкод у здійсненні права користування майном залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання суду впродовж 10-ти календарних днів з дня одержання цієї ухвали: доказів доплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

07.10.2025 надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви та долучення доказів сплати судового збору.

Ухвалою суду від 13.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі 11.11.2025 о 10:30 год.

Відповідач ухвалу суду отримав 17.10.2025. Строк для подання відзиву - по 03.11.2025.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

У судовому засіданні представниця позивача не заперечила відкладення підготовчого засідання.

Враховуючи вищевикладене, відсутність відзиву відповідача, строки пересилання поштових відправлень, з метою повного та всебічного розгляду справи, виконання мети підготовчого провадження, надання учасникам справи можливості скористатися своїм правом на подання заяв по суті спору, суд протокольною ухвалою від 11.11.2025 підготовче засідання відклав на 02.12.2025 об 11:00 год.

У зв`язку з проведенням 02.12.2025 позапланових технічних робіт на об`єктах інформаційної структури судової влади України, робота підсистеми "Електронний Суд" та відеоконференцзв`язку була обмежена, внаслідок чого провести судове засідання, призначене на 02.12.2025 о 11:00 год, та здійснити його технічну фіксацію, не представилося можливим.

Ухвалою суду від 02.12.2025 відкладено підготовче засідання на 10 грудня 2025 року о 14:00 год.

Заслухавши у судовому засіданні представницю позивача, враховуючи відсутність відзиву відповідача, закінчення строку для його подання, відсутність не розглянутих заяв/клопотань, виконання мети підготовчого провадження, суд протокольною ухвалою від 10.12.2025 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 08.01.2026 о 12:00 год.

Відповідач правом участі у судовому засіданні не скористався, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представниці позивача, з метою надання сторонам можливості підготуватися до судових дебатів, суд протокольною ухвалою від 08.01.2026 розгляд справи по суті відклав на 20.01.2026 об 12:30 год.

У судовому засіданні 20.01.2026 заслухавши пояснення представниці позивача, з метою повного та об`єктивного розгляду справи, виникла необхідність у наданні позивачем розгорнутого та обґрунтованого розрахунку неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням згідно ч.2 ст.785 ЦК України у сумі 13068,07 грн за період з 17.05.2025 по 31.08.2025 (із зазначенням включення/не включення ПДВ).

Суд протокольною ухвалою від 20.01.2026 відклав розгляд справи по суті на 03.02.2026 о 10:30 год.

Ухвалою суду від 20.01.2026 повідомлено учасників справи про відкладення розгляду справи по суті на 03 лютого 2026 року о 10:30 год. Зобов`язано Акціонерне товариство "Укрпошта" надати суду не пізніше ніж протягом 5 календарних днів з дня постановлення ухвали розгорнутий та обґрунтований розрахунок неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням згідно ч.2 ст.785 ЦК України у сумі 13068,07 грн за період з 17.05.2025 по 31.08.2025 (із зазначенням включення/не включення ПДВ) з доказами надіслання відповідачу.

На адресу суду надійшли заяви позивача від 26.01.2026, 28.01.2026 про долучення розрахунку позовних вимог. Розгляд справи просить відкласти у зв`язку з перебуванням уповноваженого представника товариства у відпустці.

Позивач та відповідач правом участі у судовому засіданні не скористалися, хоч були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

Судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши заяву позивача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, визначених у частині другій статті 202 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, суд враховує те, що усі учасники справи, зокрема і позивач, були належним чином повідомлені судом про дату, час і місце судового засідання з розгляду цієї справи; участь представника позивача у судовому засіданні не є обов`язковою згідно із законом, не визнавалася вона такою й судом ухвалами суду в межах даної справи; вимоги та доводи представника позивача вже викладені у позовній заяві та заслухані судом під час вступного слова.

ГПК України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторін в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника, не є правовою підставою для відкладення розгляду справи. Позивач мав можливість видати довіреність іншому представнику або взяти участь у судовому засіданні з розгляду цієї справи в порядку самопредставництва.

Враховуючи вищевикладене, розумні строки розгляду справи, відсутність доказів на підтвердження перебування представника позивача у відпустці, суд протокольною ухвалою від 03.02.2026 у задоволенні заяви позивача про відкладення розгляду справи відмовив.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищевикладене, норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів, не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

28.03.2023 між АТ «Укрпошта» (орендодавець) та ТОВ «МДС-НВ» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №0608/182.

Згідно умов договору орендодавець передає, а орендар бере у строкове платне користування майно, розташоване в м. Нововолинськ, Волинської обл. по вул. Митрополита Шептицького, 6 загальною площею 28,8 м, з метою технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів ( п. 1.1.1).

Орендар зобов`язаний повернути орендодавцю майно, разом з отриманими приналежностями, обладнанням, інвентарем, а також з усіма поліпшеннями, які неможливо відокремити від майна, в належному стані, з урахуванням природного зносу, не пізніше останнього дня строку дії договору. При цьому сторони підписують акт приймання-передачі майна (п. 2.3).

За домовленістю сторін орендна плата включає плату за користування майном і вартість послуг з його утримання та згідно з розрахунком становить: починаючи з 28.03.2023 плата за користування майном становить 1 291,67 грн за орендовану площу 28,8 кв.м. за місяць без ПДВ. Орендар додатково відшкодовує вартість послуг з утримання орендованого майна згідно діючих тарифів на підставі виставлених орендодавцем рахунків-актів або на підставі окремо укладених договорів за постачальниками послуг. Додатково до орендної плати нараховується ПДВ за ставкою 20% (п. 3.1.1).

Починаючи з 2024 року, 28 березня кожного року оренди, ставки плати за користування майном (за приміщення, за виключенням плати за послуги з утримання майна), автоматично збільшується на 10% від ставок, що діяли за попередній рік оренди. Така зміна відбувається без укладення будь яких змін та доповнень до цього договору (п. 3.2).

Про зміну розміру орендної плати орендодавець зобов`язаний попередити орендаря не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю, з якого застосовується нова ціна. При цьому таке попередження, надіслане засобами корпоративної електронної пошти АТ «Укрпошта» (), вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до листа, складеного та надісланого в письмовій формі. До повідомлення обов`язково додається розрахунок, складений за формою додатку 2 до цього договору (п. 3.6).

Відповідно до п.п. 3.8-3.10 договору щомісячно не пізніше 12 числа місяця, наступного за розрахунковим, орендодавець надає орендарю рахунок-Акт про надані послуги, яким підтверджується обсяг та вартість послуги оренди за розрахунковий місяць. Орендар зобов`язаний підписати рахунок-акт про надані послуги та повернути його орендодавцю не пізніше 20 числа поточного місяця. Плата за користування майном сплачується орендарем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа розрахункового місяця. Не виставлення рахунку орендодавцем не звільняє орендаря від сплати орендної плати за договором. Відшкодування вартості послуг з утримання орендованого майна сплачується орендарем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно рахунку-акту орендодавця, який є одночасно актом наданих послуг і підтверджує обсяг та вартість послуг.

Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені цим договором (п. 5.1.3).

У разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, орендар на вимогу орендодавця сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь період прострочення (п. 7.2). Договір набирає чинності після його підписання сторонами з 28.03.2023 і діє до 27.02.2026 включно та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.1).

Згідно п. 10.4.4 Договір може бути достроково припинений зокрема, орендодавцем в односторонньому порядку за умови направлення орендарю письмового повідомлення про дострокове припинення договору не менше ніж за 15 календарних днів до дати припинення у разі, зокрема порушення строків сплати орендної плати та інших платежів за договором більше ніж на 1 місяць або не сплати їх у повному обсязі (а.с. 11-14).

Додатком №1 до договору сторонами визначено розрахунок орендної плати, згідно якого за повний місяць плата за користування майном становить 1 291,67 грн без ПДВ. Орендар додатково відшкодовує вартість послуг з утримання орендованого майна згідно діючих тарифів на підставі виставлених рахунків-актів або окремо укладених договорів з постачальниками послуг. ПДВ нараховується за ставкою, діючою згідно з нормами ПКУ на дату виникнення податкових зобов`язань, на вартість поставлених (оплачених) послуг з урахуванням вартості електроенергії (а.с. 15).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч.1,2,5 ст.762 Цивільного кодексу України).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. (ст. 286 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

28.03.2023 сторонами підписано акт приймання-передачі майна в оренду.

Позивачем разом із позовною заявою подано рахунки-акти приймання-передачі наданих послуг за період з вересня 2024 року по 16.05.2025 на загальну суму 15 762,93 грн, які включають як орендні платежі так і вартість послуг з утримання орендованого майна.

Вказані акти надіслані позивачем на електронну адресу відповідача, що підтверджується реєстром документів (а.с. 37).

Судом встановлено, що відповідачем сплата орендних та комунальних платежів здійснена частково, зокрема 27.04.2023 в сумі 1 550 грн, 10.09.2024 в сумі 26 834,98 грн, що підтверджується довідкою позивача від 29.07.2025 (а.с. 22).

За змістом приписів п.п.10.4.4 п.10.4 договору оренди, договір може бути достроково припинений в таких випадках, зокрема, орендодавцем в односторонньому порядку за умови направлення орендарю письмового повідомлення про дострокове припинення договору не менш ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до дати припинення у разі, зокрема, порушення строків сплати орендної плати та інших платежів за договором більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, в т.ч. сплати їх не в повному обсязі.

Пунктом 1 частини 1 статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Стаття 654 ЦК України встановлює загальні правила щодо форми зміни або розірвання договору: зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом з цим, відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Верховний Суд звертає увагу, що ст. 782 ЦК України є спеціальною нормою, яка встановлює підстави і наслідки відмови від договору найму. Підставою для відмови є порушення договору з боку наймача у вигляді невнесення ним плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд. А наслідком - припинення договору в момент отримання повідомлення наймачем.

Отже, відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони, про що домовилися сторони договору оренди у п.п.10.4.4 п.10.4 договору.

За змістом ст. 782 ЦК України, а також виходячи з положень ст.ст. 205, 525, 611, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Додаткових вимог вказані положення ЦК України не містять. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем. Аналогічний висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19.

Позивачем на адресу відповідача направлено з описом вкладення до цінного листа (а.с. 38-45:

- лист-повідомлення від 30.04.2025 про розірвання договору оренди, згідно якого визначено дату розірвання договору- 16.05.2025. Зобов`язано відповідача до 16.05.2025 звільнити орендоване приміщення від особистих речей, повернути ключі від орендованого майна та підписати акт приймання-передачі;

- акт приймання-передачі (повернення ) орендованого майна від 16.05.2025;

- додаткову угоду №1 від 30.04.2025 про припинення дії договору оренди від 28.03.2023;

- акт звіряння взаємних розрахунків за період з 28.03.2023 по 30.04.2025;

- рахунок на погашення заборгованості.

Вказані документи отримані відповідачем 23.05.2025, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (а.с. 45 на звороті).

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази підписання відповідачем вищевказаних документів.

Оскільки відповідач не виконав свого обов`язку зі сплати орендних та комунальних платежів у встановлений в договорі термін, дії позивача щодо одностороннього розірвання цього договору суд вважає правомірними та такими, що тягнуть за собою відповідні правові наслідки.

Отже, як встановлено вище, позивач реалізував своє право на односторонню відмову від договору, у зв`язку з чим договір вважається розірваним (припиненим) з 16.05.2025.

Позивач просить стягнути з відповідача 15 388,79 грн основного боргу (орендні платежі та вартість послуг з утримання орендованого майна), нарахованих за період з вересня 2024 року по 16.05.2025.

Враховуючи факт розірвання договору оренди 16.05.2025, означена дата не підлягає включенню до розрахунку орендних платежів, у зв`язку з чим останнім періодом нарахування орендної плати та плати за утримання майна є 15.05.2025, тобто день, який передує розірванню договору.

Враховуючи вищевикладене, заборгованість відповідача зі сплати орендної плати та плати за утримання орендованого майна, з врахування часткової оплати, становить 15 326,51 грн, нарахованої за період з вересня 2024 року по 15.05.2025, підтверджена матеріалами справи, відповідачем не оспорена, підставна і підлягає до стягнення з відповідача, оскільки зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

У позові на суму 62,28 грн основного боргу слід відмовити у зв`язку з безпідставним нарахуванням орендних платежів за травень 2025 включаючи день розірвання договору оренди.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 259,69 грн 3% річних та 622,16 грн інфляційних втрат, 2 039,62 грн пені.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу статей 612, 625 ЦК України вбачається право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 7.2 договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, орендар на вимогу орендодавця сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь період прострочення.

Відповідно до умов договору оренди плата за користування майном сплачується орендарем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа розрахункового місяця (п. 3.9). Відшкодування вартості послуг з утримання орендованого майна сплачується орендарем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно рахунку-акту орендодавця, який є одночасно актом наданих послуг і підтверджує обсяг та вартість послуг (п. 3.10).

Судом встановлено, що нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені здійснено позивачем починаючи з місяця, наступного за розрахунковим, у зв`язку з чим суд при перевірці розрахунків позивача виходить з періодів, вказаних ним у розрахунку.

Нараховані позивачем 622,16 грн інфляційних втрат підставні та підлягають до стягнення з відповідача у відповідності до розрахунку позивача.

Суд, здійснивши власний розрахунок 3% річних та пені, дійшов висновку, що підставними та підлягають до стягнення з відповідача є 259,48 грн 3% річних та 2037,37 грн пені, нарахованих згідно розрахунку позивача за виключенням нарахування за рахунком-актом від 16.05.2025, оскільки в суму боргу позивачем безпідставно включено день розірвання договору.

Таким чином, підставними та підлягають до стягнення 3% річних, нарахованих згідно рахунком-актом від 16.05.2025 на суму боргу 934,20 грн, а не 996,48, як вказано позивачем, що становить 6,30 грн 3% річних та 65,06 грн пені.

У позові на суму 0,21 грн 3% річних, 2,25 грн пені слід відмовити у зв`язку з помилкою при обрахунку за рахунком-актом від 16.05.2025, зокрема нарахування здійснено на суму боргу, неправомірно обраховану з включенням дати розірвання договору.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 13 068,07 грн неустойки за період з 17.05.2025 по 31.08.2025.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України), суд, встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, зазначає про таке.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі №910/9328/17, від 28.08.2018 у справі №913/155/17, від 09.09.2019 у справі №910/16362/18, від 06.07.2021 у справі №906/562/20 дійшов висновку про те, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.

У зв`язку з одностороннім розірвання договору оренди від 28.03.2023, позивачем в складі відповідної комісії, в односторонньому порядку складено акт від 16.05.2025 про повернення об`єкта нерухомого майна з оренди, який разом з відповідними рахунками на оплату надіслані відповідачу (а.с. 47-50).

У матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем орендованого майна позивачу

Позивачем виставлено такі рахунки на сплату неустойки:

- від 31.05.2025 на суму 1 815,01 грн,

- від 30.06.2025 на суму 3 751,02 грн,

- від 04.08.2025 на суму 3 751,02 грн,

- від 31.08.2025 на суму 3 751,02 грн (а.с. 51-54).

У вказаних рахунках зазначено, що ціна за одиницю вирахувана без ПДВ.

Згідно умов договору, орендна плата за 2025 рік з врахуванням автоматичного збільшення розміру оренди на 10%, передбаченої п. 3.2 договору, становить 1 562,92 грн без ПДВ.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок неустойки, встановив що у вищевказаних рахунках позивачем нараховано неустойку в розмірі орендної плати за 2025 рік з врахуванням 20% ПДВ, що складає 3 751,02 грн.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України. Статтею 185 ПК України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, Податковим Кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 ПК України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу частини другої статті 785 ЦК України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові №916/1319/19 від 20.11.2020 дійшла висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Враховуючи вищевикладене, одностороннє розірвання договору оренди позивачем, відсутність доказів повернення орендованого майна відповідачем, що у свою чергу підтверджує неправомірне користування майном відповідачем, а відтак суд дійшов висновку, що підставними та підлягають до стягнення з відповідача є 10 890,03 грн неустойки за період з 17.05.2025 по 31.08.2025, нарахованої виходячи від суми орендної плати за 2025 рік в розмірі 1 562,92 грн без врахування 20% ПДВ.

У позові на суму 2 178,04 грн неустойки слід відмовити у зв`язку з неправомірним включенням позивачем до розміру неустойки суми ПДВ, нарахованої на оренду плату.

Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права Акціонерного товариства "Укрпошта" в користуванні та розпорядженні майном шляхом звільнення ТОВ "МДС-НВ" займаного приміщення що знаходиться за адресою: м. Нововолинськ, Волинської обл., вул. Митрополита Шептицького, 6 загальною площею 28,8 м.кв. з підписанням акту приймання-передачі, суд зазначає таке.

Захист відносин власності в Україні здійснюється на загальних засадах, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України.

Згідно приписів статей 321, 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 785 ЦК України зазначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як встановлено судом вище, договір оренди нерухомого майна №0608/182 від 28.03.2023 розірваний позивачем 16.05.2025 в односторонньому порядку.

Позивачем неодноразово направлялись на адресу відповідача листи з вимогою повернути орендоване майно, акти про повернення об`єкта нерухомого майна з оренди, зокрема 12.02.2025, 02.05.2025, 02.06.2025, які отримувались відповідачем, проте залишались без реагування та задоволення.

Згідно п.5.1.8 договору, орендар зобов`язаний у разі припинення договору оренди повернути орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням нормального зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки внаслідок погіршення стану або втрати (повної або часткової) майна з вини орендаря.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У той же час, докази повернення спірного майна відповідачем позивачу в матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про повернення належного йому нерухомого майна, внаслідок розірвання договору, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених сумі 4 671,66 грн (2 422,40 грн судовий збір за немайнову вимогу + 2 249,26 грн судовий збір за майнову вимогу пропорційно задоволеним вимогам) слід покласти на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 76-80, 86, 129, 130, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МДС-НВ» (вул. Зелена, 65, м. Нововолинськ, Волинська обл., ) на користь Акціонерного товариства «Укрпошта» (вул. Хрещатик, буд. 22, м. Київ, ) 15 326,51 грн орендних платежів, 622,16 грн інфляційних втрат, 259,48 грн 3% річних та 2037,37 грн пені, 10 890,03 грн неустойки та 4 671,66 грн витрат по сплаті судового збору, а всього: 33 807,21 грн (тридцять три тисячі вісімсот сім грн 21 коп).

3. Усунути перешкоди у здійсненні права Акціонерного товариства "Укрпошта" в користуванні та розпорядженні майном шляхом звільнення ТОВ «МДС-НВ» займаного приміщення, що знаходиться за адресою: м. Нововолинськ, Волинської обл., вул. Митрополита Шептицького, 6 загальною площею 28,8 кв.м., з підписанням акту приймання-передачі.

4. У позов на суму 2 242,78 грн відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 13.02.2026.

Суддя С. В. Бідюк