РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.02.2026Справа № 910/6105/25

За позовом Керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Левітас Вікторії Віталіївни

відповідача-2: Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства

відповідача-3: Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 - Первинна профспілкова організація студентів Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства

про визнання недійсним договору оренди, зобов`язання вчинити дії

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мороз О.Ю.

Представники:

прокурор - Синюк І.А.;

від позивача - не з`явився;

від відповідача-1 - не з`явився;

від відповідача-2 - Мігашко В. Є.;

від відповідача-3 - Морозова О.О.;

від третьої особи - не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Дніпровської окружної прокуратури м. Києва (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - позивач, Міністерство) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Левітас Вікторії Віталіївни (далі - відповідач-1, ФОП Левітас В.В.), Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства (далі - відповідач-2, КТГГ), Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - відповідач-3, Регіональне відділення ФДМУ по місту Києву) з позовними вимогами:

- визнати недійсним Договір оренди № 9027 нерухомого майна, що належить до державної власності, від 26.01.2022 (далі - Договір), укладений між Регіональним відділенням ФДМУ по місту Києву, ФОП Левітас В.В. та КТГГ на орендне користування частиною будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26;

- зобов`язати ФОП Левітас В.В. повернути КТГГ за актом повернення нерухоме майно - частину будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 прийнято позовну заяву прокурора до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6105/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 16.05.2025 о 10:00 год.

04.06.2025 до суду від представника відповідача-2 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

04.06.2025 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 заперечив позовні вимоги у повному обсязі.

05.06.2025 до суду від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-3 заперечив позовні вимоги у повному обсязі.

09.06.2025 до суду від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва надійшла відповідь на відзив відповідача-2.

10.06.2025 до суду від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва надійшла відповідь на відзив відповідача-3.

13.06.2025 до суду від позивача надійшли пояснення по справі.

У підготовче засідання, призначене на 16.06.2025, з`явилися прокурор, представники відповідача-2 та відповідача-3. Представник позивача та відповідача-1 не з`явились.

Суд долучив до матеріалів справи, подані учасниками справи заяви по суті справи та з процесуальних питань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду на тридцять днів та відкладено підготовче засідання у справі на 21.07.2025 о 11:00 год.

21.07.2025 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про залучення Первинної профспілкової організації студентів Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача-2.

У підготовче засідання, призначене на 21.07.2025, з`явився прокурор та представник відповідача-2. Представники позивача, відповідача-1 та відповідача-3 не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2025 відкладено підготовче засідання у справі на 18.08.2025 о 09:40 год.

08.08.2025 до суду від відповідача-2 надійшло повідомлення на виконання вимог протокольної ухвали суду від 21.07.2025.

15.08.2025 до суду від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва надійшли пояснення по справі щодо залучення до участі у справі третьої особи.

У підготовче засідання, призначене на 18.08.2025 з`явився прокурор та представник відповідача-3. Представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 не з`явились.

У підготовчому засіданні, призначеному на 18.08.2025, суд долучив до матеріалів справи повідомлення на виконання вимог протокольної ухвали суду від 21.07.2025 та пояснення Дніпровської окружної прокуратури м. Києва по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2025 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 - Первинну профспілкову організацію студентів Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства (далі -третя особа) та відкладено підготовче засідання на 22.09.2025 о 10:20 год.

21.08.2025 до суду від позивача надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду.

29.08.2025 до суду від відповідача-2 надійшло повідомлення на виконання вимог ухвали суду.

08.09.2025 до суду від прокурора надійшов лист в порядку ст. 42 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовче засідання, призначене на 22.09.2025, з`явився прокурор, представник відповідача-2 та представник відповідача-3. Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи не з`явились.

У підготовчому засіданні, призначеному на 22.09.2025, суд долучив до матеріалів справи заяви з процесуальних питань, подані учасниками справи.

У підготовчому засіданні, призначеному на 22.09.2025, прокурор подав клопотання про долучення доказів.

У підготовчому засіданні, призначеному на 22.09.2025, суд долучив клопотання прокурора до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні, призначеному на 22.09.2025, судом оголошено перерву до 27.10.2025 о 10.00 год.

23.09.2025 до суду від третьої особи надійшли пояснення в порядку статті 168 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких третя особа заперечила проти задоволення позову.

24.10.2025 до суду від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва надійшли додаткові пояснення у справі.

27.10.2025 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовче засідання, призначене на 27.10.2025 з`явився прокурор та представник відповідача-3. Представники позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи не з`явились.

У підготовчому засіданні, призначеному на 27.10.2025, суд долучив до матеріалів справи пояснення третьої особи та додаткові пояснення Дніпровської окружної прокуратури м. Києва.

У підготовчому засіданні, призначеному на 27.10.2025, суд розглянув та відхилив клопотання відповідача-2 про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні, призначеному на 27.10.2025, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.12.2025 о 10:00 год.

01.12.2025 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору з огляду на факт припинення (розірвання) спірного договору та повернення з оренди орендованого майна.

У судове засідання, призначене на 01.12.2025, з`явився прокурор, представник відповідача-2 та представник відповідача-3. Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи не з`явились.

У судовому засіданні, призначеному на 01.12.2025, суд долучив до матеріалів справи заяву відповідача-2 про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні, призначеному на 01.12.2025, судом оголошено перерву до 12.01.2026 о 11:20 год.

25.12.2025 до суду від відповідача-3 надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

30.12.2025 до суду від прокурора надійшла заява щодо заявлених відповідачем-2 та відповідачем-3 клопотань про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

31.12.2025 до суду від прокурора надійшла заява.

Судове засідання, призначене на 12.01.2026, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Гумеги О.В. на лікарняному.

З 05.01.2026 по 14.01.2026 суддя Гумега О.В. перебувала на лікарняному.

Після виходу судді Гумеги О.В. з лікарняного суд дійшов висновку про призначення судового засідання у справі № 910/6105/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 призначено судове засідання у справі № 910/6105/25 на 02.02.2026 о 10:40 год.

02.02.2026 до суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі, відповідно до якого відповідач-2 просив суд залишити без розгляду подане ним клопотання про закриття провадження у справі від 01.12.2025 та здійснити розгляд даного клопотання про закриття провадження у справі від 02.02.2026.

У судове засідання, призначене на 02.02.2026, з`явились прокурор, представники відповідача-2 та відповідача-3. Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи не з`явились.

У судовому засіданні, призначеному на 02.02.2026, суд долучив до матеріалів справи заяви з процесуальних питань, подані учасниками справи.

У судовому засіданні, призначеному на 02.02.2026, суд задовольнив клопотання відповідача-2 про залишення без розгляду поданого ним клопотання про закриття провадження у справі від 01.12.2025.

У судовому засіданні, призначеному на 02.02.2026, представник відповідача-2 підтримав клопотання про закриття провадження у справі від 02.02.2026, представник-3 підтримав клопотання про закриття провадження у справі від 25.12.2025.

У судовому засіданні, призначеному на 02.02.2026, судом здійснювався розгляд наведених клопотань відповідачів-2, 3 про закриття провадження у справі.

Прокурор заперечив проти закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним Договору, підтримав позовні вимоги в цій частині.

Прокурор підтримав закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 повернути відповідачу-2 за актом повернення нерухоме майно.

Клопотання відповідача-2 та відповідача-3 про закриття провадження у справі судом задоволено частково.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 закрито провадження у справі № 910/6105/25 в частині позовних вимог про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Левітас Вікторії Віталіївни повернути Київському фаховому коледжу туризму та готельного господарства за актом повернення нерухомого майна - частини будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

У судовому засіданні 02.02.2026 судом здійснювався розгляд справи по суті в частині позовних вимог про визнання недійсним даного договору, під час якого судом було заслухано вступне слово учасників справи.

Прокурор підтримав поданий ним позов у частині позовних вимог про визнання недійсним Договору.

Представники відповідачів-2, 3 заперечили проти визнання недійсним Договору.

У судовому засіданні 02.02.2026 здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 02.02.2026 учасники справи виступили у судових дебатах з промовою (заключним словом).

Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та оголосив перерву для проголошення рішення.

У судовому засіданні 02.02.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими сторони обґрунтовували відповідні обставини, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 4 статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі статтями 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частинами першою - третьою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 ГПК України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Системний аналіз положень статті 53 ГПК України та статті 23 Закону "Про прокуратуру" свідчить про те, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах, а також у разі відсутності такого органу.

Для встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді застосовується процедура, передбачена частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достовірних доказів.

Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду, вже сам факт не звернення уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження.

Прокурор на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України при поданні позовної заяви обгрунтував наявність у нього підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України з огляду на таке.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 326 ЦК України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи.

Відповідно до пункту 30 статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі.

Державну політику у сфері освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, інші центральні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (ч. 2 ст. 5 Закону України "Про освіту").

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про фахову передвищу освіту" управління закладом фахової передвищої освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснює, зокрема, засновник (засновники); керівник закладу фахової передвищої освіти; колегіальний орган управління закладу фахової передвищої освіти; вищий колегіальний орган громадського самоврядування; органи студентського самоврядування; наглядова рада; інші органи, визначені установчими документами закладу освіти.

Згідно п. 3, 4 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 № 630, основними завданнями МОН України є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки; відповідно до покладених на нього завдань МОН України, зокрема, здійснення управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 25 Закону України "Про освіту" права і обов`язки засновника щодо управління закладом освіти визначаються цим Законом та іншими законами України, установчими документами закладу освіти. Засновник закладу освіти зобов`язаний, зокрема, забезпечити утримання та розвиток матеріально-технічної бази заснованого ним закладу освіти на рівні, достатньому для виконання вимог стандартів освіти та ліцензійних умов; забезпечити відповідно до законодавства створення в закладі освіти безперешкодного середовища для учасників освітнього процесу.

Засновником Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства є Міністерство освіти і науки України, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 114 т. 1).

За доводами прокурора станом на час його звернення з позовом до суду, Міністерство освіти і науки України (далі також - Міністерство) як уповноважений державою орган на здійснення відповідних функцій у спірних відносинах та засновник Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства не вжило заходів щодо визнання недійсним спірного договору та повернення переданого в оренду державного майна.

Інтереси держави у спірному випадку полягають у захисті прав дітей на отримання освіти у навчальному закладі зі створеними відповідними умовами для їх функціонування і розвитку, зокрема і їх матеріальної бази, а також забезпечення безпечних і нешкідливих умов навчання та праці. Порушення вимог законодавства під час передачі в оренду майна навчального закладу має наслідком порушення інтересів держави в галузі освіти.

Законне використання державного майна беззаперечно становить суспільний та державний інтерес, а порушення майнових прав навчального закладу є причиною незабезпечення державної політики в освітній галузі.

Прокурором заздалегідь проінформовано Міністерство про виявлені порушення вимог законодавства про освіту листом від 26.02.2025 № 50-1397вих-25 (а.с. 80-81 т. 1) та надано достатньо часу для реагування на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом подання позову.

Міністерство заходи для усунення порушень законодавства та інтересів держави після отримання вказаного повідомлення не вжило, до суду з позовом не звернулось та про намір подати позов не повідомило.

Натомість, на адресу Дніпровської окружної прокуратури міста Києва надійшов лист Міністерства № 1/4886-25 від 14.03.2025 (а.с. 82-83 т. 1), в якому зазначено, що нерухоме майно, яке належить до сфери управління Міністерства складається з будівель закладів освіти, гуртожитків, майстерень, спортивних майданчиків та споруд, певна частина яких не задіяна в освітньому процесі та не використовується за призначенням в силу різних причин. З огляду на вищевикладене, з метою додаткових надходжень коштів для забезпечення надійної експлуатації будівель, котельного господарства, інженерних мереж та підвищення ефективності використання матеріально-технічної бази в закладах освіти, ураховуючи нормативно-правові та законодавчі акти, Міністерство надає позитивні висновки щодо надання майна в оренду та рекомендації щодо істотних умов при оформленні договорів оренди, якщо це не погіршує проведення навчального процесу та проживання студентів і учнів в гуртожитках.

Міністерство також повідомило, що не є стороною укладених договорів оренди між балансоутримувачами, Регіональними відділеннями Фонду державного майна України та орендарями, а як орган управління, при зверненні балансоутримувачів щодо надання погодження на укладення, продовження та внесення змін до договорів оренди, розглядає питання та надає пропозиції щодо погодження або відмови на укладення, продовження та внесення змін до таких договорів оренди та повідомляє балансоутримувача про прийняте рішення.

Крім того, Міністерство повідомило, що інформація щодо порушення умов вищезазначеного договору оренди державного нерухомого майна від 26.01.2022 № 9027 та неналежного використання державного майна у Міністерстві відсутня, у зв`язку з чим Міністерство не ініціювало питання щодо припинення договору та у разі виявлення ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами просило окружну прокуратуру вжити заходів спрямованих на захист інтересів держави та недопущення втрати державного майна.

Враховуючи наведені прокурором обставини, суд дійшов висновку, що при зверненні до суду з вказаним позовом прокурором дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та подано позову заяву до суду в інтересах держави у зв`язку з невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка 409956512 від 28.01.2025) за адресою: м.Київ, вул. Романа Мстиславича Князя (вул. Генерала Жмаченка, буд. 26 розташовано будівлі Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства: гуртожиток (літ.Б), площею 6199,7 кв.м, будівлю коледжу (літ.А, А1, А2, А3), площею 17357 кв.м., власник Міністерство освіти і науки України (а.с. 94-97 т. 1).

Наказом Міністерства освіти і науки України від 28.03.2017 №482 за Київським державним коледжем туризму та готельного господарства закріплено на праві господарського відання нерухоме майно, зазначене у додатку до цього наказу, зокрема гуртожиток, площею 6199,7 кв.м, споруду технікуму площею 17357 кв.м (а.с. 85 т. 1).

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 04 червня 2020 року №757 Київський державний коледж туризму та готельного господарства перейменовано в Київський фаховий коледж туризму та готельного господарства.

Згідно п. 1.7 Статуту Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України № 1112 від 11.09.2023 (далі відповідно - Статут, Фаховий коледж) (а.с. 34-52 т. 1) основним видом діяльності Фахового коледжу є освітня діяльність у сфері фахової передвищої освіти.

Відповідно до п. 1.16 Статуту Фаховий коледж є юридичною особою публічного права, що заснований на державній власності, здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості і є бюджетною установою, що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України. Фаховий коледж має самостійний баланс і кошторис, рахунки у територіальному органі Державної казначейської служби України та поточні рахунки в банку, печатку і штамп з власним найменуванням, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, бути позивачем і відповідачем у суді, може запроваджувати власну символіку та атрибутику.

Відповідно до п. 9.1 Статуту до майна Фахового коледжу належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

Згідно з п. 9.4 Статуту майно закріплюється за Фаховим коледжем на праві оперативного управління і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, приватизації або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника або уповноваженого ним органу, наглядової ради Фахового коледжу та загальних зборів трудового колективу Фахового коледжу, крім випадків, передбачених законодавством.

Отже, Київський фаховий коледж туризму та готельного господарства, є закладом фахової передвищої освіти державної форми власності, підпорядкований Міністерству освіти і науки України, за яким на праві оперативного управління закріплюються нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

02.09.2021 за №30-04/6976 та 30.11.2021 за №30-04/9387 Регіональне відділення ФДМУ по м. Києву для вжиття заходів, передбачених Законом України "Про оренду державного та комунального майна" щодо отримання від балансоутримувачів інформації про об`єкти оренди, направило до Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства копію заяви ФОП Левітас Геннадія Григоровича від 08.07.2021 № 080721/1 щодо оренди державного нерухомого майна площею 55,0 кв.м за адресою: м. Київ, вул.Генерала Жмаченка, 26, що обліковується на балансі Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства. Мета використання: розміщення вітчизняного видавництва, що забезпечує підготовку, випуск та розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (навчально-методична література для студентів) (а.с. 64-66 т. 1).

Київський фаховий коледж туризму та готельного господарства листом від 01.12.2021 №407-01-07 повідомив Регіональне відділенням ФДМУ по м. Києву про зацікавленість щодо укладання договору оренди з ФОП Левітасом Геннадієм Григоровичем (а.с. 67 т. 1).

Київський фаховий коледж туризму та готельного господарства листом від 29.09.2021 № 11-01-02 звернувся до Міністерства освіти і науки України про надання дозволу на укладення договору оренди об`єкта нерухомого майна, загальною площею 55,00 кв.м. розміщеного за адресою: 02192, м.Київ, вул.Жмаченка,26 орендарю ФОП Левітасу Генадію Григоровичу на п`ять років (а.с. 83 на звороті т. 1).

Відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 10.11.2021 №1/19402-21, Міністерство надало дозвіл на укладення договору оренди державного нерухомого майна - нежитлове приміщення на першому поверсі в гуртожитку за адресою: м. Київ, вул.Генерала Жмаченка, 26, площею 55,0 кв.м, з метою розміщення видавництва навчальної літератури для забезпечення навчального процесу та надання студентам поліграфічних послуг.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 17.12.2021 №3053 нерухоме майно - частину будівлі на 1 поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка, 26 включено до Переліку нерухомого державного майна, щодо якого прийнято рішення про передачу в оренду на аукціоні (а.с. 70 т. 1).

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву в електронній торговій системі розміщено оголошення про передачу вказаного майна в оренду на аукціоні.

19.01.2022 наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву №130 затверджено протокол електронного аукціону № LLE001-UA-240 (лот 6733) (а.с. 71-72 т. 1).

За результатами електронного аукціону LLE001-UA-240 між Фізичною особою підприємцем Левітас В.В. (орендар, відпвідач-1), Київським фаховим коледжем туризму та готельного господарства (балансоутримувач, відповідач-2) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м.Києву (орендодавець, відповідач-3) укладено Договір оренди № 9027 нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.01.2022 (далі - Договір) (а.с. 56-62 т. 1).

Відповідно до п. 1.1 Незмінюваних умов Договору орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 Змінюваних умов Договору (частина будівлі на 1 поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Генерала Жмаченка, 26 (далі - Майно)), вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 Змінюваних умов Договору: 42745,97 грн станом на 30.11.2021.

Згідно з п. 2.1 Незмінюваних умов Договору орендар вступає у строкове платне користування Майном у день підписання акту приймання-передачі Майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем та балансоутримувачем одночасно з підписанням цього Договору.

Відповідно до п. 4.1 Незмінюваних умов Договору визначено, що у разі припинення договору орендар зобов`язаний, зокрема, звільнити протягом трьох робочих днів орендоване Майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акту повернення з оренди орендованого Майна в тому стані, в якому Майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт то разом із таким поліпшенням/капітальним ремонтом.

Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акту повернення з оренди орендованого Майна (п. 4.3 Незмінюваних умов Договору).

Згідно з п. 6.1 Незмінюваних умов Договору орендар зобов`язаний використовувати орендоване Майно відповідно до призначення, визначеного у пункті 7 Змінюваних умов Договору.

Відповідно до пп 7.1 п. 7 Змінюваних умов Договору майно може бути використане орендарем з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо установами або закладами, визначеними у пункті 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 03.06.2020, і які є пов`язаними із забезпеченням або обслуговуванням діяльності такої установи або закладу. Розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює послуги з продажу канцтоварів, надання послуг із ксерокопіювання, поліграфічних та фотопослуг.

Строк дії Договору 5 років з дати набрання чинності цим Договором (п. 12.1 Змінюваних умов Договору).

За Актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.01.2022, балансоутримувач (Київський фаховий коледж туризму та готельного господарства) передав, а орендар (ФОП Левітас В.В.) прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності, а саме: частина будівлі на 1 поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м, за адресою: 02192, м. Київ, вул. Генерала Жмаченка, 26 (далі - об`єкт оренди), що перебуває на балансi балансоутримувача та належить до сфери управління Міністерства освіти і науки (а.с. 63 т. 1).

Рішенням Київської міської ради від 25.08.2022 №4948/4989 перейменовано вулицю Генерала Жмаченка у Дніпровському районі м. Києва на вулицю Князя Романа Мстиславича.

Прокурор зазначив, що ФОП Левітас В.В. не відноситься до суб`єктів освітньої діяльності, а її діяльність не була спрямована на організацію забезпечення та реалізацію освітнього процесу, оскільки державне нерухоме майно - частина будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26, що перебуває на балансі Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства, передано в оренду з метою розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює продаж канцтоварів, надає послуги із ксерокопіювання, поліграфічні та фотопослуги для отримання прибутку, що жодним чином не пов`язано ні з навчальним процесом, ні з забезпеченням навчального процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а відтак, на думку прокурора, вказане майно не могло бути переданим в оренду ФОП Левітас В.В. через існування прямої заборони, визначеної у ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту".

Прокурор також зазначив, що оспорюваний договір не містить положень щодо форми використання спірних приміщень одночасно в навчальних (освітніх) цілях, доступу викладачів та студентів Коледжу до орендованого майна в процесі освітньої діяльності, про взаємовідносини та співпрацю орендаря із закладом освіти. Зі змісту оспорюваного договору не вбачається, що діяльність орендаря спрямована виключно на обслуговування учасників освітнього процесу, а не для здійснення господарської діяльності.

Крім того, прокурор звернув увагу, що дозвіл на укладення договору оренди державного нерухомого майна з ФОП Левітас Вікторією Віталіївною власником майна (Міністерство освіти і науки України) взагалі не надавався.

Водночас прокурор зауважив, що попереднє надання Міністерством освіти і науки України, як органом, уповноваженим управляти майном навчального закладу, погодження на передачу в оренду майна для розміщення видавництва навчальної літератури, не спростовує невідповідності оспорюваного договору оренди вимогам ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту".

За наведених обставин прокурор стверджує, що укладений між відповідачами Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 9027 від 26.01.2022 не відповідає вимогам ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту", що є підставою для визнання Договору недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду про визнання недійсним вказаного договору та зобов`язання відповідача-1 повернути відповідачу-2 орендоване нерухоме майно за актом повернення.

Згідно поданого позову прокурор визначив позивачем Міністерство освіти і науки України, яке є центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, а також засновником Київського фахового коледжу туризму та готельного господарства.

Позивач (Міністерство освіти і науки України) не заперечив обставини, на які посилався прокурор у позові, водночас зазначив, що відповідно до Закону України "Про управління об`єктами державної власності" відповідальність за ефективне використання державного майна покладається на балансоутримувача об`єкту нерухомості, якому надається право господарського відання або оперативного управління. Міністерство виступає уповноваженим органом, який приймає рішення щодо розпорядження державним майном балансоутримувача, тоді як підписантом договору оренди є орендодавець. Відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва, а також балансоутримувачі. Міністерство, як орган управління, при зверненні балансоутримувачів щодо надання погодження на укладення, продовження, внесення змін до договорів оренди, розглядає питання на Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства та надає пропозиції щодо погодження або відмови на укладення, продовження, внесення змін до таких договорів оренди та повідомляє балансоутримувача про прийняте рішення. Інформація щодо порушення умов вищезазначеного договору оренди державного нерухомого майна та неналежного використання державного майна у Міністерстві відсутня, у зв`язку з чим Міністерство не ініціювало питання щодо припинення договору.

Відповідач-2 (Київський фаховий коледж туризму та готельного господарства) заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що Міністерством освіти і науки було надано дозвіл на укладення договору оренди з метою розміщення видавництва навчальної літератури для забезпечення навчального процесу та надання студентам поліграфічних послуг. Відповідач-2 має затверджений перелік платних послуг, серед яких відсутні послуги, що надаються відповідачем-1 або послуги аналогічного змісту. Крім того, заявлені прокурором вимоги порушують правомірні очікування та законні сподівання сторін договору, водночас відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач-1 надає послуги/здійснює господарську діяльність, що не має тісної пов`язаності з навчально-виховним процесом чи його учасниками, що послуги, які надає відповідач-1, можуть забезпечуватись для учасників освітнього процесу в межах діяльності відповідача-2, що дія оспорюваного договору порушує інтереси держави.

Відповідач-3 (Регіональне відділення ФДМУ по місту Києву) заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що хоча діяльність орендаря (відповідача-1) безпосередньо не є частиною навчального процесу, вона забезпечує доступ до послуг, які активно використовуються здобувачами освіти. Діяльність орендаря опосередковано підтримує освітній процес, а не суперечить йому, створюючи умови для якісної та сучасної організації освітнього процесу.

Відповідач-1 не скористався правом на подання відзиву.

У процесі розгляду справи відповідач-2 та відповідач-3 звернулись до суду з клопотаннями про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на докази, додані відповідачами-2, 3 до наведених клопотань, судом встановлено наступне.

08.12.2025 між Регіональним відділенням ФДМУ по місту Києву (орендодавець, відповідач-3), ФОП Левітас В.В. (орендар, відповідач-1) та Київським фаховим коледжем туризму та готельного господарства (балансоутримувач, відповідач-2) було укладено Договір №9027/01 про припинення Договору оренди № 9027 від 26.01.2022, згідно пункту 2 якого сторони узгодили, що Договір оренди № 9027 від 26.01.2022 вважається припиненим з дати підписання акта повернення майна оренди.

08.12.2025 між ФОП Левітас В.В. та Київським фаховим коледжем туризму та готельного господарства підписано Акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за Договором оренди № 9027 від 26.01.2022. Згідно наведеного акту орендар передав, а балансоутримувач прийняв із строкового платного користування нерухоме майно, що належить до державної власності, а саме: частину будівлі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м за адресою: м.Київ, вул. Князя Романа Мстиславича, 26.

Отже, нерухоме майно, яке є об`єктом оренди за Договором оренди № 9027 від 26.01.2022, повернуто відповідачем-1 відповідачу-2 за актом повернення від 08.12.2025, а Договір оренди № 9027 від 26.01.2022 припинено з 08.12.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 закрито провадження у справі № 910/6105/25 в частині позовних вимог про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Левітас Вікторії Віталіївни повернути Київському фаховому коледжу туризму та готельного господарства за актом повернення нерухомого майна - частини будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Прокурор підтримав позовні вимоги про визнання недійсним Договору оренди № 9027 від 26.01.2022 та зазначив, що укладений між відповідачами Договір суперечить вимогам чинного законодавства, а відтак має бути визнаний судом недійсним.

Судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 дійшла таких висновків: оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору … Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), оскільки розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 виклала такий висновок щодо застосування норм права: "Відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним".

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, суд розглядає по суті позов прокурора в частині позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди № 9027 від 26.01.2022, незважаючи на те, що цей правочин припинено за домовленістю сторін.

Щодо вимоги прокурора про визнання недійсним Договору.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Отже, встановлення судом наявності або відсутності зазначених прокурором обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом правочину (його частини) недійсним, належить до предмету доказування у даній справі.

У якості підстави для визнання недійсним Договору прокурор вказав, що оспорюваний договір був укладений всупереч вимог ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту".

Як встановлено судом, майно, що передане в оренду на підставі оспорюваного Договору, є державним майном закладу освіту, а отже правовий режим його використання регулюється Законом України "Про оренду державного та комунального майна", Законом України "Про освіту", Законом України "Про фахову передвищу освіту".

Закон України "Про освіту" регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про освіту" (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) до невід`ємних складників системи освіти входить, зокрема, фахова передвища освіта.

Закон України "Про фахову передвищу освіту" визначає порядок, умови, форми та особливості здобуття фахової передвищої освіти та регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері фахової передвищої освіти.

Відповідно до п. 6, 16, 17, 18, 27 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про освіту", заклад освіти - юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність; освітній процес - система науково-методичних і педагогічних заходів, спрямованих на розвиток особистості шляхом формування та застосування її компетентностей; освітня діяльність - діяльність суб`єкта освітньої діяльності, спрямована на організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу у формальній та/або неформальній освіті; освітня послуга - комплекс визначених законодавством, освітньою програмою та/або договором дій суб`єкта освітньої діяльності, що мають визначену вартість та спрямовані на досягнення здобувачем освіти очікуваних результатів навчання; суб`єкт освітньої діяльності - фізична або юридична особа (заклад освіти, підприємство, установа, організація), що провадить освітню діяльність.

Учасниками освітнього процесу є: здобувачі освіти; педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники; батьки здобувачів освіти; фізичні особи, які провадять освітню діяльність; інші особи, передбачені спеціальними законами та залучені до освітнього процесу у порядку, що встановлюється закладом освіти (ст. 52 Закону України "Про освіту").

Джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть бути, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (ч. 1 ст. 79 Закону України "Про освіту").

Згідно з ч. 1 ст. 80 Закону України "Про освіту", до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Судом встановлено, що власником нерухомого майна, переданого в оренду на підставі оспорюваного Договору (частина будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26), визначено державу в особі Міністерства освіти і науки України, а право оперативного управління зареєстровано за Київським державним коледжем туризму та готельного господарства.

Умовами оспорюваного Договору встановлено, що нерухоме майно передається в оренду для розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює продаж канцтоварів, надає послуги із ксерокопіювання, поліграфічні та фотопослуги.

Відповідно до 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Отже, чинний на момент укладення оспорюваного Договору від 26.01.2022 Закон України "Про освіту" імперативно забороняв використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, здійснивши комплексний аналіз приписів Закону України "Про освіту", зазначив, що обмеження, встановлені частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту", поширюються на всі заклади освіти незалежно від рівня акредитації, в тому числі на заклади вищої та передвищої освіти.

Водночас, згідно з пп 2 п. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) передбачено, що заклади освіти, інші установи та заклади системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності, можуть надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується в навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Пунктом 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна" (далі - Порядок) встановлено, що не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди як, зокрема, майно закладів освіти. Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів.

Обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.

Разом з тим, Постанова КМУ від 03.06.2020 № 483 має підзаконний характер і повинна застосовуватися лише в контексті відповідності нормам Закону України "Про освіту", який має вищу юридичну силу, тобто за умови дотримання імперативних норм частини 4 статті 80 цього Закону щодо заборони використання об`єктів освіти і науки за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативні правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, який відповідно до пункту 3 частини 1 статті 85 Конституції України уповноважений приймати закони.

Також однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин, коло яких визначено статтею 92 Конституції України. Вища юридична сила закону полягає в тому, що всі підзаконні нормативні правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

При цьому частина 2 статті 2 Закону України "Про освіту" визначає, що підзаконні нормативно-правові акти не можуть звужувати зміст і обсяг конституційного права на освіту, а також визначених законом автономії суб`єктів освітньої діяльності та академічних свобод учасників освітнього процесу.

Таким чином, положення підпункту 2 пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 від "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" та норми Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, якими передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі та можливість передачі в оренду майна закладу освіти, що перебуває в аварійному стані, не використовується у діяльності таких закладів відповідно, мають застосовуватись лише в контексті норм частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту", який має вищу юридичну силу, тобто за умови дотримання вимог цієї статті щодо заборони використання об`єктів освіти і науки не за призначенням. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі №910/14998/22.

З урахуванням викладеного, у спірних правовідносинах імперативна норма частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" підлягала пріоритетному застосуванню.

Закон допускає можливість передачі приміщень закладів освіти в оренду лише з метою надання послуг, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговування його учасників і, які не можуть бути забезпечені закладом освіти. Тобто послуги, що надаються орендарями приміщень закладів освіти повинні бути тісно пов`язаними із навчальним процесом, забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про освіту" юридична особа має статус закладу освіти, якщо основним видом її діяльності є освітня діяльність. Права та обов`язки закладу освіти, передбачені цим Законом та іншими законами України, має також фізична особа - підприємець або структурний підрозділ юридичної особи приватного чи публічного права, основним видом діяльності якого є освітня діяльність. Фізична особа - підприємець або структурний підрозділ юридичної особи приватного чи публічного права, освітня діяльність якого перестає бути основним видом його діяльності, втрачає права і обов`язки, у тому числі права на пільги, передбачені законодавством для закладу освіти. Освітня діяльність вважається основним видом діяльності, якщо надходження на цей вид діяльності та/або від цього виду діяльності перевищують половину загальних надходжень цієї юридичної особи (фізичної особи - підприємця).

Як встановлено судом з матеріалів справи, у Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності відсутні відомості про здійснення освітньої діяльності ФОП Левітас В.В.

За інформацією Міністерства освіти і науки України (лист від 14.03.2025 №1/4886-25), у ФОП Левітас В.В. відсутня ліцензія на провадження освітньої діяльності (а.с. 82-83 т. 1).

Станом на час участі у аукціоні щодо передачі в оренду спірного державного нерухомого майна, основним видом економічної діяльності ФОП Левітас В.В. згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.12.2021 було значено 56.21 Постачання готових страв для подій.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.05.2025, ФОП Левітас В.В. здійснює наступні види економічної діяльності: 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний); 62.01 Комп`ютерне програмування; 18.12 Друкування іншої продукції; 56.29 Постачання інших готових страв; 58.19 Інші види видавничої діяльності; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.62 Роздрібна торгівля газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах; 96.04 Діяльність із забезпечення фізичного комфорту; 56.21 Постачання готових страв для подій.

Водночас, саме у договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна, в той же час, у п. 7.1 Змінюваних умов Договору визначено, що майно може бути використане орендарем для розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює послуги з продажу канцтоварів, надає послуги із ксерокопіювання, поліграфічні та фотопослуги.

Отже, діяльність ФОП Левітас В.В. не відноситься до суб`єктів освітньої діяльності, а її діяльність не була спрямована на здійснення освітнього процесу або надання послуг, пов`язаних із забезпеченням такого процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Крім того, незважаючи на приписи ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" щодо обов`язкового використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з освітнім процесом, оспорюваний договір не містить положень щодо форми використання спірних приміщень одночасно в навчальних (освітніх) цілях, доступу викладачів та студентів коледжу до орендованого майна в процесі освітньої діяльності, про взаємовідносини та співпрацю орендаря із закладом освіти.

Зі змісту оспорюваного договору також не вбачається, що діяльність орендаря (відповідача-1) спрямована виключно на обслуговування учасників освітнього процесу, а не для здійснення господарської діяльності - продажу канцтоварів, надання послуг із ксерокопіювання, поліграфічних та фотопослуг.

Отже, Договір укладено всупереч вимогам частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту", оскільки згідно з умовами Договору (предмет договору) майно передано в оренду не для використання за цільовим призначенням, передбаченим спеціальними законами, та не з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу чи обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що укладаючи спірний Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 9027 від 26.01.2022 сторони не дотрималися вимог статті 80 Закону України "Про освіту", що в силу статей 203, 215 ЦК України є правовою підставою для визнання його недійсним.

При цьому, судом враховано висновки щодо застосування норми частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту", викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.12.2025 у справі № 910/13246/24, від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21.

Суд погоджується із посиланням прокурора на те, що надання Міністерством освіти і науки України як органом, уповноваженим управляти майном навчального закладу, дозволу на укладення договору оренди спірного державного нерухомого майна не спростовує невідповідність оспорюваного Договору вимогам частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту", оскільки само по собі дотримання позивачем процедури погодження договору оренди нерухомого державного майна, не робить такий договір дійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 25.06.2024 у справі №923/1292/21.

Щодо доводів відповідача-2 про втручання у право на мирне володіння майном та порушення правомірних очікувань та законних сподівань сторін Договору, суд зазначає, що втручання у право орендаря на мирне володіння майном у цьому випадку не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки укладення оспорюваного договору і використання спірного державного нерухомого майна не за освітнім призначенням суперечить імперативним приписам спеціального законодавства щодо заборони використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням, а тому не може вважатися законним і обґрунтованим очікуванням у розумінні Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених прокурором вимог про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 9027 від 26.01.2022, який укладено з порушенням приписів ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту", у зв`язку з чим заявлені прокурором позовні вимоги про визнання даного договору недійсним визнаються судом обгрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Прокурором наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з суми судового збору у розмірі 4 844,80 грн, сплаченого Київською міською прокуратурою за подання позовної заяви (за дві вимоги немайнового характеру).

Відповідачем-2 наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести, у сумі 27 500,00 грн та зазначено, що повний розрахунок судових витрат буде надано суду з урахуванням положень ГПК України.

Позивач, відповідач-1, відповідач-3 попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи, суду не подали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 закрито провадження у справі № 910/6105/25 в частині вимоги-2 у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Частиною 1 статті 130 ГПК України встановлено, що у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про повернення Київській міській прокуратурі з Державного бюджету України 1 211,20 грн судового збору.

Частиною 9 статті 129 ГПК України передбачено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір покладається на відповідачів у рівних частинах (по 1 211,20 грн).

Керуючись статтями 4, 13, 53, 55, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 240, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір оренди № 9027 нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.01.2022, укладений між РЕГІОНАЛЬНИМ ВІДДІЛЕННЯМ ФОНДУ ДЕРЖАВНОГО МАЙНА УКРАЇНИ ПО МІСТУ КИЄВУ (Україна, 01032, місто Київ, БУЛЬВАР ТАРАСА ШЕВЧЕНКА, будинок 50-Г; ідентифікаційний код 19030825), ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ-ПІДПРИЄМЦЕМ ЛЕВІТАС ВІКТОРІЯ ВІТАЛІЇВНА ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), КИЇВСЬКИМ ФАХОВИМ КОЛЕДЖЕМ ТУРИЗМУ ТА ГОТЕЛЬНОГО ГОСПОДАРСТВА (Україна, 02192, місто Київ, вул.Романа Мстиславича Князя, будинок 26; ідентифікаційний код 05408295) на орендне користування частиною будівлі на першому поверсі гуртожитку загальною площею 51,8 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Генерала Жмаченка (вул. Князя Романа Мстиславича), 26.

3. Стягнути з РЕГІОНАЛЬНОГО ВІДДІЛЕННЯ ФОНДУ ДЕРЖАВНОГО МАЙНА УКРАЇНИ ПО МІСТУ КИЄВУ (Україна, 01032, місто Київ, БУЛЬВАР ТАРАСА ШЕВЧЕНКА, будинок 50-Г; ідентифікаційний код 19030825) на користь КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ПРОКУРАТУРИ (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ідентифікаційний код 02910019) 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп.) судового збору.

4. Стягнути з ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЛЕВІТАС ВІКТОРІЇ ВІТАЛІЇВНИ ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ПРОКУРАТУРИ (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ідентифікаційний код 02910019) 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп.) судового збору.

5. Стягнути з КИЇВСЬКОГО ФАХОВОГО КОЛЕДЖУ ТУРИЗМУ ТА ГОТЕЛЬНОГО ГОСПОДАРСТВА (Україна, 02192, місто Київ, вул.Романа Мстиславича Князя, будинок 26; ідентифікаційний код 05408295) на користь КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ПРОКУРАТУРИ (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ідентифікаційний код 02910019) 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп.) судового збору.

6. Повернути КИЇВСЬКІЙ МІСЬКІЙ ПРОКУРАТУРІ (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ідентифікаційний код 02910019) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп.), сплачений за платіжною інструкцією № 807 від 28.04.2025, оригінал якої залишити в матеріалах справи.

7. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 09.02.2026

Суддя Оксана ГУМЕГА