ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про закриття апеляційного провадження

04 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3046/25

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

секретар судового засідання Шаповал А.В.

за участю представників учасників у справі про неплатоспроможність:

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» - адвокат Сердюков Б.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження, суддя суду першої інстанції Шаратов Ю.А., м. Одеса, повний текст ухвали складено та підписано 29.09.2025

по справі №916/3046/25

за заявою ОСОБА_2

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна»

про відкриття провадження у справі про банкрутство, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна».

ОСОБА_2 зазначив, що у боржника наявне грошове зобов`язання перед ним у розмірі 626 951,52 грн., з яких:

- 253 339,15 грн. - заборгованість по заробітній платі за квітень-червень 2020 року, що встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2024 у справі № 947/26680/23;

- 373 612,37 грн. - заборгованість за Договором на облікове (бухгалтерське) та консультаційне супроводження від 30.01.2020 № 30/01-2БС, яка підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків станом на 02.08.2022, право вимоги на яку передано йому за Договором цесії від 31.07.2025 № 31/07/25-Ц.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» за заявою ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «БІІР УКРАЇНА» своїми діями активно заперечувало проти вимог ОСОБА_2 до подачі ним заяви до Господарського суду Одеської області заяви про порушення провадження у справі про банкрутство юридичної особи, що у свою чергу підтверджує існування між сторонами спору про право, що відповідно до частини шостої статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства - є безумовною підставою для відмови у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 у справі про банкрутство.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство.

Апелянт вказала, що просте заперечення Боржника щодо його незгоди з вимогами кредитора не може бути доказом наявності "спору про право", а будь-яких документальних доказів фактичного існування спору щодо частини заборгованості, переданої по договору цесії, в оскаржуваній ухвалі суду не зазначено.

Апелянт зазначила, що відмовивши у відкритті провадження у справі про банкрутство, суд першої інстанції фактично заблокував єдиний ефективний механізм примусового стягнення цієї заборгованості, з якої мають утримуватися аліменти. Таким чином, оскаржувана ухвала прямо порушує майнові права та інтереси її дітей, позбавляючи їх права на належне утримання.

Апелянт також вказала, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції взагалі не надав оцінки сукупності обставин, які свідчать про наявну стійку неплатоспроможність Боржника станом на момент звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про порушення справи про банркутство та недобросовісні дії керівника Боржника протягом 2024-2025рр., які призвели до зниження вартості активів майже у 300 разів та на 100 млн.грн. в грошовому еквіваленті. В оскаржуваній ухвалі суду від 25.09.2025 по справі 916/3046/25 відсутні відомості щодо загальної оцінки фінансового стану боржника за даними його фінансової звітності за 2024 рік, наявності ознак стійкої неплатоспроможності та ознак доведення до банкрутства шляхом приховування доходів, та укладання завідомо збиткових правочинів на користь керівника Боржника.

Керуючись викладене вище, апелянт просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 25 вересня 2025 року у справі № 916/3046/25 та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «БІІР Україна» задовольнити та відкрити провадження у справі.

На виконання вимог ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 від ОСОБА_1 16.12.2025 надійшли додаткові пояснення щодо порушень оскаржуваною ухвалою прав апелянтки.

Апелянтка зазначає, що невиплата ТОВ «БІІР Україна» заробітної плати ініціюючому кредитору ( ОСОБА_2 ) прямо позбавляє її дітей належного їх утримання, оскільки 50% цього доходу є їхніми аліментами.

Апелянтка вказує, що укладення нею договору цесії від 31.07.2025 було вимушеним актом самозахисту активу від недобросовісної поведінки Боржника, який умисно затягував розрахунки, очікуючи на сплив позовної давності. ЇЇ майнові права порушені системним виведенням активів та відмовою Боржника визнавати реальний борг за Актом звірки від 02.08.2022. Відновлення права можливе через введення мораторію та визнання фраудаторних угод недійсними, що доступно лише в процедурі банкрутства.

Апелянтка також вказала, що протягом 10 років вона надавала послуги в сфері бухгалтерського обліку групи компаній БІІР. На переконання апелянтки, керівництво Боржника, прикриваючи власні дії з виведення активів у 2024 році безпосередньо у процесі розгляду заяви про порушення справи про банкрутство, ображає її людську гідність, а також звинувачує її у «шахрайстві» та «підробці», та навіть крадіжці.

На думку апелянтки, відновлення її доброго імені можливе виключно шляхом проведення поглибленого фінансового аналізу незалежним арбітражним керуючим, який допоможе їй документально спростувати наклеп та встановить дійсні причини неплатоспроможності.

Апелянтка також вказала, що її метою є не знищення бізнесу, а його оздоровлення (санація) та відновлення довіри контрагентів, яку Боржник втрачає через непрозорість та судові війни. Відкриття провадження захистить права не лише поточних кредиторів, а й усього трудового колективу, забезпечивши справедливий розподіл активів.

Керуючись викладеним вище, апелянтка просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відкрити провадження у справі про банкрутство

Крім того, від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли наступні письмові пояснення (заяви по суті справи):

- 17.12.2025 відповідь на відзив на апеляційну скаргу;

- 13.01.2026 письмові пояснення;

- 15.01.2026 додаткові письмові пояснення щодо відсутності спору про право та недобросовісності боржника;

- 04.02.2026 додаткові письмові пояснення. щодо безспірності кредиторських вимог та недобросовісної поведінки боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Встановлений ст. 256 ГПК України строк на апеляційне оскарження у даній справі закінчився 09.10.2025.

Вказані пояснення та відповідь на відзив апелянта колегія суддів розцінює як доповнення до апеляційної скарги, оскільки апеляційний господарський суд не зобов`язував апелянта надати додаткові пояснення до апеляційної скарги, крім тих, які вже були надані апелянткою 16.12.2025.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Більше того, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 12.12.2025.

Дана ухвала була отримана апелянтом в електронному кабінеті 28.11.2025.

В той же час, апелянт не звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про продовження строку на подання заяв, клопотань чи пояснень по даній справі.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи те, що відповідні письмові пояснення та відповідь на відзив були подані з пропуском строку на апеляційне оскарження, колегія суддів залишає такі пояснення без розгляду.

Також 13.01.2026 від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення доказів, а саме:

- копій судових рішень у справах про стягнення заборгованості заробітної плати ініціюючого кредитора;

- аналітичні матеріали з відкритих джерел Данії щодо фінансового стану компаній бенефіціарного власника ОСОБА_3 ;

- копії клопотання та матеріали справи № 522/23971/25-Е щодо заявлення зустрічного позову на 7 млн. грн.

Крім того, 04.02.2026 від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про витребування доказів, а саме:

- Належним чином засвідчені копії платіжних доручень або банківських виписок, що підтверджують повне або часткове погашення заборгованості у сумі 373612,37 грн, яка була підтверджена Актом звірки взаємних розрахунків від 02.08.2022.

- Письмову відповідь на Заяву ФОП Лебедєвої І.В. від 09.10.2023 (направлену через сервіс «Вчасно»), яку Боржник переглянув 10.10.2023 о 13:24.

- Докази наявності активного судового спору (копії ухвал про відкриття провадження, позовних заяв з відміткою суду), ініційованого до моменту подання заяви про банкрутство, щодо визнання недійсним Акту звірки від 02.08.2022 та (або) оскарження дійсності договору цесії або договору від 30.01.2020.

- Копії претензій, листів, заяв про незгоду з якістю послуг або розміром заборгованості, які Боржник направляв на адресу ФОП Лебедєвої І.В. у період до моменту отримання заяви про відкриття справи про банкрутство з 30.01.2020 по серпень 2025 року, чи пізніше на адресу правонаступника за договором цесії Кредитора ОСОБА_2 за період з серпня 2025 року по 3 лютого 2026 року, з доказами їх відправлення.

Відповідно до п. 6, 7, 9 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені:

- нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;

- клопотання особи, яка подала скаргу;

- перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Таким чином, апелянтка мала долучити до апеляційної скарги всі наявні у неї докази та подати всі необхідні для розгляду даної справи клопотання, в тому числі і клопотання про витребування доказів.

Як вже зазначалося вище, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 12.12.2025.

Дана ухвала була отримана апелянтом в електронному кабінеті 28.11.2025.

Тобто навіть за умови того, що апелянтка не надала відповідні докази та клопотання до апеляційної скарги, судом був встановлений додатковий строк для подання будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 12.12.2025.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

У даному випадку, апелянтка, подаючи 13.01.2026 клопотання про долучення доказів та 04.02.2026 клопотання про витребування доказів, не просила ні поновити строк на подання таких клопотань, встановлений ст. 258 ГПК України, ні продовжити строк на подання клопотань, встановлений ухвалою суду від 27.11.2025.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене вище, клопотання ОСОБА_1 від 13.01.2026 про долучення доказів та від 04.02.2026 про витребування доказів залишаються колегією суддів без розгляду, у зв`язку пропуском строків на їх подання.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду 12.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство.

ТОВ «БІІР Україна» вказує, що не визнає будь-які вимоги за «договором цесії» від 31.07.2025, і так само не визнає будь-яких сум заборгованості за так званим «актом звірки», яке товариство не підписувало. Вказаний факт безумовно свідчить про наявність спору про право між сторонами. Крім того, вказані вимоги не розглядалися і не вирішувались жодним судом у визначеному законом порядку, і на теперішній час не існує жодного судового рішення, яке вступило в законну силу, та яким було б встановлено наявність у ТОВ «БІІР Україна» відповідної заборгованості.

Боржник зазначив, що між ним та ОСОБА_2 є судові справи, які на теперішній час знаходяться на розгляді у відповідних судах. Вказаний фат безумовно свідчить про наявність спору про право між сторонами.

Крім того, боржник вказує, що постановленням оскаржуваної ухвали від 25.09.2025, суд першої інстанції не вирішував питання про права, інтереси та обов`язки апелянта, відтак, апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою, а отже, такою, що не підлягає задоволенню.

Боржник зазначає, що невиконання ОСОБА_2 рішення від 25.10.2023 у справі №521/22003/23 (щодо стягнення аліментів) є підставою для притягнення вказаної особи до відповідальності за ухилення від виконання рішення суду, а не для подачі безпідставної апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись викладеним вище, ТОВ «БІІР Україна» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/3046/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді - Поліщук Л.В., Філінюк І.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2025.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/3046/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3046/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3046/25.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25; апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство - залишено без руху; встановлено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у сумі 36 336,00 грн протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про звільнення від сплати судового збору. Дане клопотання обґрунтовано скрутним фінансовим становищем апелянтки, що унеможливлює сплату судового збору без шкоди для утримання себе та двох малолітніх дітей. Апелянтка вказала, що розмір судового збору перевищує 5% її річного доходу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 12.12.2025; призначено справу №916/3046/25 до розгляду у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на 18.12.2025 о 11:30; зобов`язано ОСОБА_1 надати письмові пояснення з питань, яким чином ухвала Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» за заявою ОСОБА_2 , порушує її права або законні інтереси; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

12.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (вх.5072/25 від 12.12.2025) про розподіл судових витрат у справі №916/3046/25.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про розподіл судових витрат (вх.5072/25 від 12.12.2025) у справі №916/3046/25 вирішено провести у судовому засіданні 18.12.2025 о 11:30; встановлено ОСОБА_1 строк для подання заперечень на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (вх.5072/25 від 12.12.2025) про розподіл судових витрат у справі №916/3046/25 до 17.12.2025.

18.12.2025 судове засідання по даній справі не відбулося у зв`язку з оголошенням на території Одеської області повітряної тривоги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 вирішено розглянути справу №916/3046/25 у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; призначено справу №916/3046/25 до розгляду на 15.01.2026 о 12:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

15.01.2026 у судовому засіданні прийняв участь представник Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» - адвокат Сердюков Б.Л.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що апелянтка не зможе прийняти участь у судовому засіданні 15.01.2026 о 12:30 у зв`язку з участю в іншій справі у Приморському районному суді м. Одеси. До клопотання були додані докази на підтвердження даних обставин.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 відкладено розгляд справи №916/3046/25 на 04.02.2026 о 14:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

04.02.2026 у судовому засіданні прийняв участь представник Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» - адвокат Сердюков Б.Л.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, хоча апелянт та ініціюючий кредитор повідомлялися про дату, час та місце його проведення належним чином.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026, якою повідомлено учасників справи про оголошену перерву у судовому засіданні по справі №916/3046/25 до 04.02.2026 о 14:30 год, була отримана в електронному кабінеті ОСОБА_2 15.01.2026, ОСОБА_1 15.01.2026.

Крім того, 04.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 04.02.2026, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство по суті, не дивлячись на відсутність апелянта та ініціюючого кредитора, повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених осіб у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна».

У заяві про відкриття провадження у справі ОСОБА_2 просив суд призначити розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» арбітражного керуючого Потупало Наталію Ігорівну.

06.08.2025 на адресу Господарського суду Одеської області надійшли заперечення ТОВ «БІІР УКРАЇНА» на заяву про відкриття провадження у справі (вх. № 24714/25) в якому товариство просило суд постановити ухвалу про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 до ТОВ «БІІР УКРАЇНА» про порушення провадження у справі про банкрутство юридичної особи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.08.2025 залишено без руху заяву ОСОБА_2 від 02.08.2025 (вх. № 2128/25 від 04.08.2025) про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю БІІР Україна. Зобов`язано ОСОБА_2 надати у десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали про залишення заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство без руху, заяву про усунення недоліків, до якої має бути додано: докази сплати судового збору в розмірі 24 224,00 грн.

21.08.2025 на адресу Господарського суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_2 про усунення недоліків (вх. № 26187/25).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 прийнято заяву ОСОБА_2 від 02.08.2025 (вх. № 2128/25 від 04.08.2025) про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю БІІР Україна до розгляду. Підготовче засідання для розгляду заяви призначено на 04.09.2025.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 відкладено підготовче засідання на 25.09.2025.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» за заявою ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.01.2020 по справі №925/1600/16, при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статтям 258, 259 ГПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.

В Постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 12.07.2022 по справі №9/430-05-11867, якою постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 у справі № 9/430-05-11867 скасовано з передачею справи для розгляду до цього ж апеляційного господарського суду зі стадії відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» на рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2006, зокрема, зазначено, що «Судом апеляційної інстанції також не було з`ясовано, які права та обов`язки Всеукраїнської спілки автомобілістів були порушені при прийнятті рішення Господарського суду Одеської області від 12.01.2006.»

Таким чином, колегія суддів вважає за потрібне поперед усе встановити чи вирішив суд в оскаржуваній ухвалі питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , тобто чи мала право апелянт взагалі оскаржувати вказане судове рішення саме як особа, яка не мала статусу учасника справи на момент винесення оскаржуваної ухвали і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Розглянувши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття апеляційного провадження по даній справі, враховуючи наступне.

За змістом частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таке право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Пунктом 9 частини третьої статті 2 ГПК України передбачено, що одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Приписами статті 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 2 статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена на належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи.

Реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення названим законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Процесуальна діяльність суду щодо здійснення правосуддя має чітко визначені в законі мету, завдання і коло учасників - носіїв процесуальних прав і обов`язків. Реалізація своїх процесуальних прав обумовлена виключно процесуальним статусом учасника (позивач, відповідач, третя особа, а у справах про банкрутство - боржник, кредитор, інші учасники у справі).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Відповідно до частини 1 статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Аналіз наведених норм свідчить, що ГПК України виокремлено коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які умовно можна поділити на дві групи: 1) учасники справи; 2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Кодексу з процедур банкрутства.

Частиною 6 ст. 12 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому ГПК України для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

У справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом про банкрутство (частина п`ята статті 41 ГПК України).

Судом враховується, що з 21.10.2019 введено в дію КУзПБ від 18.10.2018 №2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону у часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу 21.10.2019 перебувають на стадії санації.

Частиною 1 ст. 2 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Суб`єктний склад учасників господарського процесу за ГПК України є іншим, ніж склад учасників у справі про банкрутство за КУзПБ. Водночас, перелік учасників провадження у справі про банкрутство не є вичерпним, оскільки до учасників справи про банкрутство наведеними нормами віднесено також інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство.

Коло осіб (в позовному провадженні), які мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а також оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, визначено приписами статей 254, 255 ГПК України.

У справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства.

Відповідна правова позиція не має законодавчого відтворення ані в ГПК України, ані в Законі про банкрутство (до 21.10.2019), КУзПБ (з 21.10.2019), однак є усталеною під час перегляду справ про банкрутство та викладена суддями судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.07.2020 у справі № Б-39/27-09, від 11.06.2020 у справі № 916/3206/17, від 03.06.2020 у справі № 910/18031/14, від 19.05.2020 у справі № 908/2332/19, від 03.03.2020 у справі № 904/7965/16, від 20.02.2019 у справі № 5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі № 911/5186/14.

Така позиція згодом підтримана Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 16.07.2020 року у справі № 910/4475/19.

Відповідно до ст. 1 КУзПБ учасниками у справі про банкрутство (неплатоспроможність) є сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, Фонд державного майна України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника.

Цією статтею КУзПБ також визначено, що сторонами у справі про (неплатоспроможність) - конкурсні кредитори (голова комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).

Як було встановлено вище, Лебедєва Ірина Валеріївна не є учасницею у справі №916/3046/25.

У разі подання апеляційної скарги особою, яка взагалі не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції перш за все має з`ясувати, чи вирішував суд першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Установлення факту вирішення судом першої інстанції зазначених питань є необхідною передумовою для здійснення апеляційного перегляду судового рішення та оцінки доводів особи, яка подала скаргу, оскільки в іншому випадку (якщо буде встановлено, що питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника у справі судом першої інстанції не вирішувалися) апеляційний господарський суд закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи. Тобто, суд має розглянути і вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення наведено висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, незалучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним і безумовним, а не ймовірним.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2025 у справі №914/2259/17.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваною ухвалою жодним чином не вирішувалися питання про права, інтереси чи обов`язки ОСОБА_1 , оскільки на вирішенні даної ухвали стояло питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «БІІР Україна».

ФОП Лебедєва І.В. згадується в оскаржуваній ухвалі, як сторона Договору на облікове (бухгалтерське) та консультаційне супроводження № 30/01-2БС від 30.01.2020, укладеного між ФОП Лебедєва І.В. та ТОВ «БІІР Україна».

В той же час, як вказано в тексті оскаржуваної ухвали та зазначено в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 передала свої права вимоги до ТОВ «БІІР Україна» за Договором на облікове (бухгалтерське) та консультаційне супроводження № 30/01-2БС від 30.01.2020, ОСОБА_2 на підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 31.07.2025.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору цесії, цедент (ФОП ОСОБА_1 ) відступає, а цесіонарій ( ОСОБА_2 ) набуває у повному обсязі право вимоги, що належить цеденту на підставі Договору на облікове (бухгалтерське) та консультаційне супроводження № 30/01-2БС від 30.01.2020, укладеного між цедентом та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІІР УКРАЇНА". Загальний розмір права вимоги, що відступається, становить 373 612,37 грн. Наявність та розмір заборгованості підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків від 02.08.2022, підписаним цедентом та боржником. При цьому, цесіонарій повідомлений про те, що станом на дату укладання цього договору, жодних заперечень з боку боржника за результатами листування із ним цедентом щодо заборгованості не надходило.

Тобто на момент звернення ОСОБА_2 до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «БІІР Україна» (02.08.2025), апелянтка передала своє право вимоги до ТОВ «БІІР Україна».

Таким чином, на переконання колегії суддів, згадування апелянтки в тексті оскаржуваної ухвали не свідчить про вирішення питання про її права та обов`язки, оскільки таке згадування стосувалося виключно обставин передачі належних їй прав вимоги.

Безпідставним на переконання колегії суддів є посилання апелянтки на те, що невиплата ТОВ «БІІР Україна» заробітної плати ініціюючому кредитору ( ОСОБА_2 ) прямо позбавляє її дітей належного їх утримання, оскільки 50% цього доходу є їхніми аліментами.

У даному випадку у ініціюючого кредитора ОСОБА_2 існують зобов`язання щодо утримання спільних з апелянткою дітей в тому числі і шляхом сплати аліментів.

В той же час, можливе порушення ТОВ «БІІР Україна» своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 жодним чином не впливає на права та інтереси ОСОБА_1 . Адже це два окремих зобов`язання, які є не пов`язаними між собою, перше зобов`язання ОСОБА_2 зі сплати ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей, друге- зобов`язання ТОВ «БІІР Україна» сплатити заборгованість ОСОБА_2 .

Відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «БІІР Україна» чи відмова у відкритті провадження у даній справі жодним чином не впливає на обов`язок ОСОБА_2 зі сплати ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей не свідчить про виникнення, зміну або припинення такого обов`язку, що в свою чергу свідчить про те, що оскаржувана ухвала не впливає на інтереси апелянтки щодо отримання заборгованості зі сплати аліментів.

Безпідставним також є посилання апелянтки на те, що ТОВ «БІІР України» не виконував перед нею свої зобов`язання за Актом звірки від 02.08.2022, адже як було зазначено вище відповідне право вимоги ТОВ «БІІР Україна» ОСОБА_1 на підставі договору цесії від 31.07.2025 передала ОСОБА_2 , тобто дані вимоги у ОСОБА_1 відсутні.

Крім того, у випадка наявності у ОСОБА_1 інших вимог до ТОВ «БІІР Україна», вона не позбавлена можливості реалізувати такі вимоги як у позасудовому порядку (шляхом досудового врегулювання спору), так і в судовому порядку шляхом подання позову чи заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Щодо посилання апелянтки на те, що дії ТОВ «БІІР Україна» у процесі розгляду заяви про порушення справи про банкрутство ображають її людську гідність, то уданому випадку, ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення з позовом до суду про захист честі, гідності та ділової репутації.

В той же час, оскаржуваною ухвалою жодним чином не надається оцінка дій ОСОБА_1 , тому посилання апелянтки на те, що право на оскарження пов`язано з образою її людської гідності, не відповідає обставинам даної справи.

Не приймаються до уваги посилання апелянтки на те, що відновлення її доброго імені можливе виключно шляхом проведення поглибленого фінансового аналізу незалежним арбітражним керуючим, який допоможе їй документально спростувати наклеп та встановить дійсні причини неплатоспроможності, адже питання захисту честі, гідності, ділової репутації не вирішується в межах справи про банкрутство, а апелянтка не довела як чином відмова у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «БІІР Україна», взагалі впливає на її честь, гідність, ділову репутацію, добре ім`я.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянтки на те, що відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «БІІР Україна» захистить права не лише поточних кредиторів, а й усього трудового колективу, забезпечивши справедливий розподіл активів.

У даному випадку апелянтка взагалі стверджує про можливе порушення прав третіх осіб, які не уповноважували її діяти в їх інтересах, тому такі посилання не можуть свідчити про порушення прав чи законних інтересів ОСОБА_1 .

З огляду на викладене вище, на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 не довела, що оскаржувана ухвала Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство впливає на її права, обов`язки чи законні інтереси.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 не є особою, яка має право на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на викладене вище, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство підлягає закриттю.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про розподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про розподіл судових витрат (вх.5072/25 від 12.12.2025) у справі №916/3046/25.

У даній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» просило стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 50 000,00 грн.

В свою чергу, від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли заперечення на заяву ТОВ «БІІР УКРАЇНА» про розподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Апелянт вказала, що її звільнено від сплати судового збору через скрутний майновий стан (річний дохід менше 4000 грн, на утриманні двоє дітей). Стягнення 50 000 грн з такої особи суперечить практиці ЄСПЛ та є надмірним тягарем, що фактично позбавляє права на доступ до суду.

Апелянт зазначила, що Боржником не надано належних доказів (платіжних інструкцій, виписок з банківського рахунку) фактичної оплати коштів адвокату Сердюкову Б.Л. у заявленому розмірі. Відсутність факту оплати унеможливлює покладення цих віртуальних витрат на іншу сторону.

Апелянт також вказала, що ключовий документ, за підготовку якого Боржник просить 50 000 грн Відзив на апеляційну скаргу, підписаний особисто Генеральним директором ТОВ «БІР Україна» Нільсом Томасом Сіллесеном, а не адвокатом Сердюковим Б.Л. Дії, вчинені директором в межах його посадових обов`язків, не є «правничою допомогою адвоката» і не підлягають окремій оплаті за рахунок опонента.

Апелянт також зазначила, що справа стосується оскарження процесуальної ухвали, не розглядалася по суті і не вимагала значного обсягу робіт. Заявлена сума у 50 000 грн за підготовку одного відзиву (який підписав директор) є явно завищеною та неспівмірною.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить відмовити ТОВ «БІІР УКРАЇНА» у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у повному обсязі через недоведеність фактичних витрат, діючі судові заборони на розпорядження коштами (арешти), факт самопредставництва керівника та скрутний майновий стан Апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1)попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3)розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема, на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. Відсутність документального підтвердження факту понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції ТОВ «БІІР Україна» надало:

1. Копію Договору про надання правової допомоги № 21/11-22 від 21.11.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІІР УКРАЇНА» та адвокатом Сердюковим Борисом Леонідовичем.

Відповідно до пунктів 1.1, 4.3 Договору від 21.11.2022 клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, з приводу представлення інтересів клієнта у всіх судах України, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а також в органах державної влади, місцевого самоврядування, органах прокуратури, податкових органах, у будь яких інших, без винятку, підприємствах, установах, організаціях усіх рівнів.

За результатами надання правової допомоги, сторонами складається Акт, який надсилається клієнту адвокатом за реквізитами клієнта, вказаних у Розділі 10 цього договору, або надається під розпис.

2. Копію Додаткової угоди від 04.08.2025 до Договору № 21/11-22 від 22.11.2022 про надання правової допомоги, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІІР УКРАЇНА» та адвокатом Сердюковим Борисом Леонідовичем, відповідно до якої розмір гонорару, який клієнт зобов`язаний сплатити адвокату у судовій справі № 916/3046/25 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «БІІР УКРАЇНА», є фіксованим, і становить 50 000,00 грн. за надання правової допомоги при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

3. Копію Акту від 09.11.2025 до Договору № 21/11-22 від 22.11.2022 про надання правової допомоги.

Зі змісту даного Акту вбачається, що відповідно до умов Договору про надання правової допомоги № 21/11-22 від 22.11.2022, адвокат надав, а клієнт прийняв належним чином виконані послуги, виконані адвокатом у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у справі № 916/3046/25 за заявою ОСОБА_2 до ТОВ «БІІР УКРАЇНА» про відкриття провадження у справі про банкрутство. Розмір гонорару адвоката за даним актом та відповідно до умов Договору про надання правової допомоги № 21/11-22 від 22.11.2022 і Додаткової угоди, складає 50 000,00 грн. за надання правової допомоги при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

(1)договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2)за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3)як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4)адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин, помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5)адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6)відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19.

У даному випадку, Додатковою угодою було погоджено фіксований розмір гонорару адвоката за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару, такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21.

Таким чином безпідставними є посилання апелянта на відсутність детального опису робіт, виконаних адвокатом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

З урахуванням викладеного, вартість послуг з надання правничої допомоги була погоджена між ТОВ «БІІР Україна» та адвокатом у фіксованому розмірі, який не змінюється в залежності від обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу, а отже, є чітко визначеним.

Щодо критеріїв оцінки розміру витрат ТОВ «БІІР Україна» на надання адвокатським об`єднанням послуг правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України , також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України , може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених ТОВ «БІІР Україна» на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 та частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Проаналізувавши надані наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом ТОВ «БІІР Україна» роботи (наданих послуг) в частині перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 на загальну суму 50 000,00 грн не відповідає критерію розумності, та є не співмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт та ступеню складності справи.

Колегія суддів зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

У даному випадку, колегія суддів враховує закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Лебедєвої І.В., тобто розгляд справи по суті не відбувався, визначення витрат ТОВ «БІІР Україна» на професійну правничу допомогу виключно в частині перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25, а не повного апеляційного розгляду у даній справі про банкрутство, що в свою чергу свідчить про невелику складність даної справи. Крім того, дана справа в частині перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 не містить завеликий обсяг матеріалів та не містить складних юридичних конструкцій.

Отже, за встановлених обставин та норм права, керуючись такими критеріями, як складність справи, а також розумну необхідність судових витрат для розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а також з урахуванням наданих заявником доказів в обґрунтування судових витрат на правничу допомогу, судова колегія вважає, що витрати ТОВ «БІІР Україна» на професійну правничу допомогу в частині перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 в розмірі 8 000,00 грн, є обґрунтованими, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, є співрозмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), у зв`язку з чим підлягають відшкодуванню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» у наведеній сумі.

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд також керувався тим, що стягнення витрат на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі 50 000,00 грн не відповідає критеріям розумності, співмірності, справедливості. В той же час, відмова у стягненні витрат на професійну правничу допомогу порушуватиме баланс інтересів сторін, а також не ґрунтується ані на фактичних обставинах, встановлених судом, ані на нормах процесуального закону, а також порушує право Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» на правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати (не судовий збір), пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Предметом розгляду в даному випадку є питання розподілу судових витрат, понесених стороною на професійну правничу допомогу, при закритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншою особи.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.06.2022 року у справі №357/380/20 зауважила, наступне:

«Апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.

А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо. Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

З цією процесуальною дією суду (відкриття апеляційного (касаційного) провадження) пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

У частинах другій, четвертій ст. 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.

Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2 та ст. 12 ЦПК України).

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.

Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження.

У такому випадку в апеляційного суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки така особа реалізує своє право на апеляційний перегляд судового рішення.

Відтак, у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).»

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що наведені висновки хоча і здійснені в межах іншого судочинства (цивільного), однак за своєю суттю та подібним правовим регулюванням є близькими до вирішення спірного питання і стосуються застосування аналогічних за своїм змістом норм процесуального права. (Вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому також застосовано Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 16.02.2023 року у справі №917/243/22).

Таким чином, враховуючи те, що саме ОСОБА_1 ініціювала апеляційне провадження у даній справі та судом було встановлено відсутність підстав у Лебедєваої І.В. оскаржувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство, то колегія суддів вважає за потрібне покласти витрати ТОВ «ББІР Україна» на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на апелянтку.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянтки на те, що відзив на апеляційну скаргу було підписано не представником ТОВ «БІІР Україна» адвокатом Сердюковим Б.Л., а безпосередньо керівником боржника, адже підписання такого відзиву свідчить про те, що адвокатом Сердюковим Б.Л. надавалася професійна правнича допомога керівнику ТОВ «БІІР Україна» у тому числі і по складанню відповідного відзиву.

Крім того, звільнення апелянтки від сплати судового збору жодним чином не є підставою для звільнення її від обов`язку відшкодувати понесені боржником витрати на правничу допомогу, оскільки господарським процесуальним законодавством не встановлено пільг щодо звільнення від сплати таких витрат у спірних правовідносинах.

Безпідставним є також посилання апелянтки на те, що відсутні докази фактичного понесення відповідних витрат ТОВ «БІІР Україна».

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Крім того, у додатковій постанові від 16.11.2022 у справі №906/513/18 Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи скаржника про можливість відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу з огляду на ненадання доказів фактичної оплати таких послуг, зазначивши: "Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи ТОВ "Малинський спецкар`єр" про необхідність відмовити у задоволенні вимог АТ "Житомиробленерго" через те, що воно не надало докази сплати адвокату Приведьону В. М. відповідних сум, оскільки за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги в разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (див. пункти 138, 139 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).".

За таких обставин заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про розподіл судових витрат (вх. №5072/25 від 12.12.2025) у суді апеляційної інстанції слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн, у задоволенні решти заяви відмовити.

Керуючись ст.ст. 124, 129, 130, 234, 244, 254, 255, п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про відмову у відкритті провадження по справі №916/3046/25 про банкрутство.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про розподіл судових витрат (вх. №5072/25 від 12.12.2025) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР УКРАЇНА» (65026, м. Одеса, вул. Приморська, 3-Б, ) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 8 000,00 грн.

У задоволенні решти заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про розподіл судових витрат (вх. №5072/25 від 12.12.2025) відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 09.02.2026.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран