ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 915/390/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Богацької Н.С., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.07.2025 року, суддя в І інстанції Мавродієва М.В. повний текст якого складено 24.07.2025, в м. Миколаєві

у справі №915/390/25

за позовом: Миколаївської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп

про стягнення 1 500 146,91 грн

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2025 року Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп грошові кошти в сумі 1 500 146,91 грн за безоплатне користування з 01.01.2020 по 01.10.2024 земельною ділянкою комунальної власності площею 14705 кв.м з кадастровим номером :16:003:0012 за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1-А/1.

Позов обґрунтований тим, що у спірний період відповідач, як власник нежитлового об`єкту нерухомого майна, був фактичним користувачем земельної ділянки комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна та не сплачував кошти до міського бюджету за користування нею, чим були порушені права міської ради, як органа місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.07.2025 у справі №915/390/25 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп на користь Миколаївської міської ради грошові кошти в сумі 1 500 146,91 грн за безоплатне користування з 01.01.2020 по 01.10.2024 земельною ділянкою комунальної власності площею 14705 кв.м з кадастровим номером :16:003:0012 за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1-А/1, також стягнуто 22 502,20 грн судового збору.

Суд дійшов висновку, що відповідач з 09.06.2011 є власником розташованого на ній нежитлового об`єкта, а отже - користувачем зазначеної земельної ділянки. У спірний період не сплачував кошти за користування земельною ділянкою, попри відповідне повідомлення позивача. Виходячи з рішення Миколаївської міської ради, розмір орендної плати становить 3 % від нормативної грошової оцінки землі, у зв`язку з чим безпідставно збережені кошти за період з 01.01.2020 по 01.10.2024 складають 1 500 146,91 грн, при цьому наведений позивачем розрахунок відповідачем не спростовано.

27.10.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп, в якій останнє просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.07.2025 у справі №915/390/25. Прийняти нове рішення по справі №915/390/25 про відмову у задоволенні позовних вимог. Застосувати строк позовної давності до вимог Позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності від 01.09.2009 року ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» належав нежитловий майновий комплекс за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, буд. 1-а, розташований на земельній ділянці площею 14705 кв.м., кадастровий номер :16:003:0012, та на земельній ділянці площею 72 кв.м., кадастровий номер :16:003:0013. У подальшому частина об`єктів нерухомості була відчужена: за Договором купівлі-продажу частки нежитлового об`єкта від 08.07.2010 року ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» передало ФОБ Белосоховій О.С. прохідну літ. М-1 та трансформаторну підстанцію літ. С-1, а згодом право власності на ці об`єкти набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГЗЕМКОНСАЛТ». При цьому з технічної документації вбачається, що прохідна літ. М-1 фактично розташована саме на земельній ділянці з кадастровим номером :16:003:0012, тоді як трансформаторна підстанція літ. С-1 - на окремій земельній ділянці площею 72 кв.м. Таким чином, у спірний період на земельній ділянці з кадастровим номером :16:003:0012 розташовувалося майно, яке належить різним власникам - ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» та ТОВ «ЮГЗЕМКОНСАЛТ».

Крім того, за Договором купівлі-продажу від 18.06.2020 року ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» передало ОСОБА_1 54/1000 частки у праві власності на частину нежитлового об`єкта, розташованого на спірній земельній ділянці, при цьому за умовами договору у разі несплати ціни до 18.06.2023 року договір вважається розірваним. Отже, у період з 18.06.2020 року по 18.06.2023 року фактичним користувачем відповідної частини земельної ділянки був ОСОБА_1 , що також не було враховано судом першої інстанції.

Скаржник наголошує, що поділ земельної ділянки, визначення меж та площ земельних ділянок, які фактично використовуються кожним із власників нерухомого майна, не здійснювався, відомості до Державного земельного кадастру не вносилися, кадастрові номери новоствореним земельним ділянкам не присвоювалися, а отже формування таких земельних ділянок відповідно до ст. 79-1, 120 Земельного кодексу України не відбулося. За таких обставин суд першої інстанції, на думку скаржника, безпідставно не встановив фактичних користувачів земельної ділянки, не визначив площі фактичного користування кожного з них та, відповідно, не мав можливості правильно визначити розмір плати за користування землею.

Скаржник також посилається на Рішення Миколаївської міської ради «Про внесення доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва»», яким з 01.01.2024 року передбачено застосування ставки орендної плати у розмірі 1 % для земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нежитлової нерухомості, пошкоджені внаслідок бойових дій. Майно ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1А/1 було пошкоджене внаслідок обстрілів 24.06.2022 та 28.06.2022, що підтверджується витягами з ЄРДР та поданою заявою про внесення відомостей до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, у зв`язку з чим, на думку скаржника, орендна плата у розмірі 1 % підлягає застосуванню з 01.06.2022 року (з урахуванням податкових пільг, передбачених п.п. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Окремо скаржник зазначає на неправильність розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки, здійсненого Позивачем, оскільки він не відповідає Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №1958/0/205-20 від 03.02.2020 року та призводить до завищення суми стягнення. Також звертається увага на судове оскарження рішення Миколаївської міської ради від 10.07.2019 року №52/18 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Миколаєва» у справі № 400/2760/20, у зв`язку з чим у певний період діяла попередня, нижча нормативна грошова оцінка. Додатково скаржник посилається на застосування загальної позовної давності тривалістю три роки до вимог про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 01.01.2020 року по 01.10.2024 року, з огляду на те, що позов подано 18.03.2025 року.

Разом з апеляційною скаргою скаржником заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи нових доказів, а саме: копія Витягу з ЄРДР від 20.10.2025р. та Витягу з ЄРДР від 20.10.2025р. від 24.09.2024; копія Наказу ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» №1 від 01.03.2022 року ; копії Актових записів № 3834 від 22.10.2025 та № 1911 від 22.10.2025; копія витягу з закордонного паспорту Белосохової О. № НОМЕР_1 ; копія Повідомленням про пошкоджене або втрачене майно №22-66-01 від 04.04.2022р. та № 22-09--01 від 27.09.2022; копія Витягу з реєстру територіальної громади №2025/015565330 від 22.10.2025; копія Дозволів на тимчасове проживання від 12.10.2025р., від 09.02.2025р. від 28.10.2022р. з перекладом; копії податкової звітності ТОВ "Логістик Груп" за 4 квартал 2024 р., за 5 місяць 2025р. та 8 місяць 2025; копія витягу з технічного паспорту нежитлового об`єкта (адреса: м. Миколаїв, вул. Очаківська, буд. 1-а/1) станом на 11.12.2010; копія Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2012; копія протоколу №1 загальних зборів учасників ТОВ «ЮГЗЕМКОНСАЛТ» від 18.09.2012; копія Договором Купівлі-продажу від 18.06.2020р. за реєстраційним №397; копія Акту прийому-передачі нерухомого майна від 18.06.2020 року; копія заяви про проведення обстеження від 27.10.2025 року; копія Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №1958/0/205-20 від 03.02.2020; копія адвокатського запиту від 20.10.2025 р. з доказами надіслання.

У додаткових письмових поясненнях представник скаржника зазначає, що у відповідь на адвокатський запит Держгеокадастр листом від 17.11.2025 №29-28-0.222-10675/2-25 з долученням відповіді ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №21-14-0.4-4991/2-25 повідомив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012 за 2023 рік становить 11 278 970,28 грн і була визначена на підставі Технічної документації про нормативну грошову оцінку земель м. Миколаєва, затвердженої рішенням міської ради від 27.01.2011 №3/40 (зі змінами від 01.03.2012 №15/24) з урахуванням коефіцієнтів індексації за 2011 2022 роки; при цьому витяг НГО від 25.07.2023 замовлявся Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради. Водночас у розрахунку, поданому позивачем до позову, за 2023 рік застосовано НГО (нормативно грошову оцінку) у розмірі 14 229 361,59 грн, що на 2 950 391,31 грн перевищує дані офіційного витягу, унаслідок чого сума неодержаної орендної плати за період з 01.01.2023 по 01.01.2024 визначена у розмірі 426 880,85 грн замість 338 369,10 грн (3 % від НГО 11 278 970,28 грн), тобто завищена на 88 511,74 грн. Скаржник стверджує, що позивач, маючи витяг 2023 року та достовірну інформацію про реальний розмір НГО, свідомо її не врахував, чим ввів суд в оману.

Також зазначає, що Технічна документація з НГО земель м. Миколаєва, затверджена рішенням міської ради від 10.07.2019 №52/18, була предметом судового оскарження у справі №400/2760/20, рішенням суду від 09.12.2025 позов задоволено частково, що унеможливлює застосування НГО, сформованої на її підставі, а відтак підлягає застосуванню НГО відповідно до документації 2010 року. Крім того, скаржник заперечує проти застосування ставки 3 % орендної плати за весь спірний період, посилаючись на рішення Миколаївської міської ради №37/2 від 26.09.2024, яким передбачено ставку 1 % для земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти нежитлової нерухомості, пошкоджені внаслідок бойових дій, а витяг з Реєстру пошкодженого та знищеного майна від 02.12.2025 підтверджує пошкодження об`єктів за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1А/1, що дає підстави застосовувати ставку 1 % з 01.06.2022 по 01.10.2024, за винятком періоду з 01.03.2022 по 01.01.2023, за який орендна плата не нараховується відповідно до п.п. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.

Окремо зазначено, що після обстрілів у червні 2022 року відповідач фактично не користувався земельною ділянкою через необстеження території вибухотехніками, що підтверджується листом УСБУ в Миколаївській області від 19.11.2025 №64.28.4/64.28-3063, а отже відсутній обов`язковий елемент складу безпідставного збереження коштів, передбачений ст. 1212 ЦК України.

У письмових поясненнях апелянт просить приєднати до матеріалів справи наступні документи: відповідь на адвокатський запит Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2025; лист Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.11.2025; відповідь на адвокатський запит Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 27.10.2025; витяг з реєстру пошкодженого майна; інформація СБУ щодо розмінування від 19.11.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 03.02.2026 о 13:00.

02.02.2026 через систему Електронний суд до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп надійшла заява про участь у судовому засіданні 03.02.2026 о 13:00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03.02.2026 у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп про участь у судовому засіданні, яке призначене на 03.02.2026 о 13:00, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №915/390/25 відмовлено, оскільки заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції подана з порушенням встановленого статтею 197 ГПК України строку.

03.02.2026 до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи на іншу дату, яке мотивоване тим, що міською радою не було надано відповідної позиції стосовно апеляційної скарги, пояснень та відповідних доказів, долучених до них через звільнення представників позивача. Враховуючи викладене, у зв`язку з необхідністю надання заперечень/спростувань стосовно апеляційної скарги та додаткових пояснень, за необхідності направлення відповідних запитів до профільних органів, просить перенести судове засідання, призначене на 03.02.2026 на 13:00 год на іншу дату.

В судовому засіданні 03.02.2026 сторони участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду даної справи, судова колегія дійшла висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

Частиною 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Як зазначалося вище, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 12.12.2025.

Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 12.12.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

Попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище норми або не у строк встановлений судом у вигляді їх повернення заявникові без розгляду.

Явка повноважних представників учасників справи у судовому засіданні обов`язковою не визнавалась.

Вказану ухвалу суду апеляційної інстанції від 27.11.2025 було надіслано учасникам справи та, зокрема, Миколаївській міській раді в її електронний кабінет 27.11.25 о 18:54 год, що підтверджується відповідною довідкою Південно-західного апеляційного господарського суду про доставку електронного листа від 01.12.2025.

Судова колегія зауважує, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У вирішенні клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги зі справи суд апеляційної інстанції враховує необхідність розумних строків розгляду справи та дотримання балансу інтересів учасників справи, враховуючи, що апеляційне провадженні у даній справі відкрито 27.11.2025.

Матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.

Позивачем в клопотанні про відкладення взагалі не зазначено причини неявки у судове засідання у даній справі, жодним чином не обґрунтовано неможливість його участі в даному судовому засіданні з посиланням на відповідні докази, не доведено неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні за відсутності належним чином повідомленого учасника справи за наявними матеріалами справи.

Таким чином, відсутність представника позивача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою, неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні заявником обґрунтовано належним чином не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не визнає поважними причини неявки у судове засідання у даній справі представника позивача, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні клопотання Миколаївської міської ради про відкладення розгляду даної справи на іншу дату.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи, за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Щодо клопотання відповідача про визнання поважними причини пропуску строку на подання нових доказів в суді апеляційної інстанції та їх доручення до матеріалів справи, судова колегія вказує таке.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, в обгрунтування неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції відповідач зазначив, що процесуальні документи, скеровані на адресу Відповідача, поверталися до суду у зв`язку з відсутністю отримувача. Скаржник з 24.02.2022 року фактично зупинив ведення власної господарської діяльності у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Власну господарську діяльність відповідач здійснював за адресою: вул. Очаківська, 1А/1 в м. Миколаїв. У зв`язку з вкрай негативною безпековою ситуацією, після початку повномасштабного вторгнення провадити господарську діяльність стало неможливо.

24.06.2022 року та 28.06.2022 року в результаті ворожого обстрілу зазнало значних пошкоджень майно ТОВ «Логістик Груп» за адресою: вул. Очаківська, 1А/1 в м. Миколаїв. За цими фактами було розпочаті кримінальні провадження №0000950 від 25.06.2022р. та №0000987 від 29.06.2022року, що підтверджується Витягом з ЄРДР від 20.10.2025р. та Витягом з ЄРДР від 20.10.2025р. від 24.09.2024.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань керівником Відповідача є Белосохова Олена Сергіївна. Наказом ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» №1 від 01.03.2022 року «Про переведення на дистанційну роботу» було прийнято рішення про переведення директора ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП», Белосохову Олену Сергіївну, на дистанційну форму роботи з 01.03.2022р. до стабілізації безпекової ситуації або видання окремого наказу про повернення до звичайного режиму роботи. Пунктом 2 вказаного наказу встановлено, що на час дистанційної роботи директор виконує свої посадові обов`язки поза офісом підприємства.

З метою збереження власного життя та життя своїх неповнолітніх синів, 28.03.2022 р. директор ОСОБА_2 з дітьми виїхала за межі України, що підтверджується копією Актових записів №3834 від 22.10.2025 та № 1911 від 22.10.2025, а також копією витягу з закордонного паспорту виданий на ім`я Белосохової О. № НОМЕР_1 , з відміткою про виїзд.

Зазначає, що підтвердженням факту реальності загрози життю Белосохової О.С. та її синів є пошкодження квартири, у якій мешкала родина, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є результат ворожого обстрілу м. Миколаїв у березні 2022 року та вересні 2022 року, що підтверджуються повідомленням про пошкоджене або втрачене майно №22-66-01 від 04.04.2022р. та № 22-09--01 від 27.09.2022р., а також Витягом з реєстру територіальної громади №2025/015565330 від 22.10.2025р., відповідно до якого ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі з 23.11.2020р.

З жовтня 2022 року по теперішній час директор Відповідача з синами проживає у Французькій Республіці, що підтверджується Дозволами на тимчасове проживання від 12.10.2025р., від 09.02.2025р. та від 28.10.2022.

Згідно з інформацією, що міститься у поданій Скаржником податковій звітності, а саме Відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору (Додатком 1 та Додатком 4ДФ до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованих єдиного внеску) за 4 квартал 2024 р., за 5 місяць 2025р. та 8 місяць 2025р. на ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» обліковується одна особа, працююча за трудовим договором - директор Белосохова О.С..

На підставі вищевикладеного зазначає, що єдиний працівник ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» - директор товариства, з об`єктивних причин підстав не залежних від її волі, у період надходження кореспонденції на адресу Відповідача не мала можливості її отримувати, не була обізнана про розгляд справи в суді та не брала участь в судовому засіданні.

Судова колегія зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, вся поштова кореспонденція суду, зокрема, ухвала Господарського суду Миколаївської області від 24.03.2025 про відкриття провадження направлялись відповідачу за адресою місця його реєстрації та фактичної діяльності м. Миколаїв, вул.. Шевченко, 56, кв.11 та повернулась до суду з відміткою про не вручення відповідачем «за закінченням терміну зберігання». Ухвала суду першої інстанції від 28.04.2025 про розгляд справи у розумний строк повернулась до суду з відміткою про не вручення відповідачу; ухвала від 26.05.2025 про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 14.07.2025 о 10:00 також повернулась до суду з відміткою про не вручення відповідачу.

Тому відповідач не приймала участі у справі, позбавлена можливості надати відзив на позов та відповідні докази.

Зважаючи на вищевикладені обставини, а саме користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих процесуальним законом апеляційному господарському суду, а також з дотриманням принципів справедливості та балансу інтересів, з метою повного, всебічного і об`єктивного розгляду справи, судова колегія встановила наявність виняткового випадку для прийняття на стадії апеляційного перегляду справи нових доказів, що не були предметом дослідження під час вирішення спору судом та визнає поважними причини пропуску строку та долучає їх до матеріалів справи.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до інформації з Держаного земельного кадастру земельна ділянка комунальної форми власності з кадастровим номером :16:003:0012, площею 1,4705 га, яка розміщена за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1-А/1; відноситься до земель категорії землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 09.06.2011 власником нерухомого майна нежитлового об`єкту за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1-А/1; - є відповідач.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2025 року, право власності на нежитловий об`єкт, що складається з основних будівель за літ. А-2 загальною площею 451,0 кв.м., літ. Б-2 загальною площею 888,6 кв.м., літ. Г-1 загальною площею 255,7кв.м., літ. І-1 загальною площею 83,3 кв.м., літ. Л-1 загальною площею 126,3 кв.м., літ. Н-1 загальною площею 390,2 кв.м., літ. Ф-1 загальною площею 327,4 кв.м. з службовими будівлями та спорудами: кузня за літ. О-1, сарай за літ П, вбиральня за літ. Т, навіс за літ Ч, споруди І, огорожа №1,2,3,6, які розташовані за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, буд. 1-а/1 належать ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: САЕ271367 від 09.06.2011р.

Як зазначає відповідач, право власності на нерухоме майно прохідна літ. М-1 загальною площею 25,5. кв.м. та трансформаторна підстанції літ. С-1 було набуте Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮГЗЕМКОНСАЛТ», що підтверджується записом в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2025 року (реєстраційний номер майна: 1755415), Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.11.2012 р. та протоколом №1 загальних зборів учасників ТОВ «ЮГЗЕМКОНСАЛТ» від 18.09.2012.

Також відповідач вказує, що згідно з Договором Купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ласурія С.А.18.06.2020р. за реєстраційним №397 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТИК ГРУП» передало у власність ОСОБА_1 54/1000 частки у праві власності на нежитловий об`єкт ( що складається з основної будівлі літ. І-1 склад, загальною площею 83,3 кв.м. та службових будівель: літ. О-1 - кузня, а літ П сарай), який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Нежитловий об`єкт розташований на земельній ділянці площею 14705кв.м., кадастровий номер :16:003:0012. Згідно з абзацом 2 п. 2.3. зазначеного Договору купівлі-продажу, сторони домовились, що в разі несплати покупцем зазначеної в п.2.1. цього договору суми в строк до 18 червня 2023 року, цей договір, згідно зі ст. 651-653 Цивільного кодексу України, вважається розірваним та сторони припиняють за ним свої зобов`язання. Вказане майно було передане ОСОБА_1 згідно Акту прийому-передачі нерухомого майна від 18.06.2020 року.

Позивач листом за вих.№19135/02.02.01-22/12/3/24 від 22.10.2024 повідомив відповідача про необхідність сплати коштів за користування земельною ділянкою у спірний період, але, як вказує позивач та не спростовує відповідач, жодних дій щодо сплати відповідних коштів відповідачем не було вчинено, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Миколаївської міської ради про стягнення з Відповідача коштів за безоплатне користування земельною ділянкою без відповідних на те правових підстав, що призвело до неотримання територіальною громадою доходів у вигляді орендної плати.

Задовольняючи позов у повному обсязі, місцевий господарський суд виходив з його доведеності та обґрунтованості, дійшовши висновку, що відповідач з 09.06.2011 є власником розташованого на ній нежитлового об`єкта, а отже - користувачем зазначеної земельної ділянки. У спірний період не сплачував кошти за користування земельною ділянкою, попри відповідне повідомлення позивача. Виходячи з рішення Миколаївської міської ради, розмір орендної плати становить 3 % від нормативної грошової оцінки землі, у зв`язку з чим безпідставно збережені кошти за період з 01.01.2020 по 01.10.2024 складають 1 500 146,91 грн, при цьому наведений позивачем розрахунок відповідачем не спростовано.

Оцінюючи правомірність висновків суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за приписами ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 09.06.2011 власником нерухомого майна нежитлового об`єкту за адресою: АДРЕСА_2 ; - є відповідач.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2025 року, право власності на нежитловий об`єкт, що складається з основних будівель за літ. А-2 загальною площею 451,0 кв.м., літ. Б-2 загальною площею 888,6 кв.м., літ. Г-1 загальною площею 255,7кв.м., літ. І-1 загальною площею 83,3 кв.м., літ. Л-1 загальною площею 126,3 кв.м., літ. Н-1 загальною площею 390,2 кв.м., літ. Ф-1 загальною площею 327,4 кв.м. з службовими будівлями та спорудами: кузня за літ. О-1, сарай за літ П, вбиральня за літ. Т, навіс за літ Ч, споруди І, огорожа №1,2,3,6, які розташовані за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, буд. 1-а/1 належать ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: САЕ271367 від 09.06.2011р.

Судова колегія наголошує, що у період, зокрема який зазначений у позові, з 01.01.2020 по 01.10.2024 відповідач використовував спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі, та не сплачував орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

В свою чергу відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а Миколаївська міська рада втратила належне їй майно (кошти від орендної плати).

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що відповідач із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, як власник такого майна, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому у нього виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою відповідні кошти власнику земельної ділянки Миколаївській міській раді, на якій розміщено майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що у спірний період відповідач не був єдиним фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012, з огляду на розміщення на ній об`єктів нерухомого майна, що належать різним власникам, не приймаються судом апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Так, як зазначає відповідач, право власності на нерухоме майно прохідна літ. М-1 загальною площею 25,5. кв.м. та трансформаторна підстанції літ. С-1 було набуте Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮГЗЕМКОНСАЛТ», що підтверджується записом в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2025 року (реєстраційний номер майна: 1755415), Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.11.2012 р. та протоколом №1 загальних зборів учасників ТОВ «ЮГЗЕМКОНСАЛТ» від 18.09.2012.

Також відповідач вказує, що згідно з Договором Купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ласурія С.А.18.06.2020р. за реєстраційним №397 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТИК ГРУП» передало у власність ОСОБА_1 54/1000 частки у праві власності на нежитловий об`єкт ( що складається з основної будівлі літ. І-1 склад, загальною площею 83,3 кв.м. та службових будівель: літ. О-1 - кузня, а літ П сарай), який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Нежитловий об`єкт розташований на земельній ділянці площею 14705кв.м., кадастровий номер :16:003:0012. Згідно з абзацом 2 п. 2.3. зазначеного Договору купівлі-продажу, сторони домовились, що в разі несплати покупцем зазначеної в п.2.1. цього договору суми в строк до 18 червня 2023 року, цей договір, згідно зі ст. 651-653 Цивільного кодексу України, вважається розірваним та сторони припиняють за ним свої зобов`язання. Вказане майно було передане ОСОБА_1 згідно Акту прийому-передачі нерухомого майна від 18.06.2020 року.

Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 цього Кодексу у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до абз.1 ч. 2, абз.1 ч. 3 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого, зокрема, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки в користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу (абз.3-5 ч. 1 ст. 123 ЗК України).

Поділ земельної ділянки є процедурою створення земельних ділянок як окремих об`єктів зі складу однієї існуючої земельної ділянки, що вже сформована як об`єкт цивільного права.

Визначення земельної ділянки наведено в частині 1 статті 79 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як визначено приписами частин 1, 3, 4, 7, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

У частині 6 вказаної статті визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Таким чином, з моменту визначення меж та площі земельної спірної ділянки зазначена земельна ділянка є цілісним об`єктом цивільних прав, поділ якого можливі лише за умов дотримання процедури розроблення та затвердження землевпорядної документації, передбаченої законодавством, що регулює земельні відносини.

Отже, реалізація відповідачем права на отримання частини земельної ділянки, що необхідна для обслуговування його об`єкта нерухомості, розташованого на спірній земельній ділянці, має здійснюватися у наведеному та встановленому законом порядку з дотриманням відповідної процедури, зокрема, шляхом звернення до відповідного органу виконавчої влади.

До моменту поділу або об`єднання цієї земельної ділянки, права та обов`язки, що виникають у зв`язку з нею, розповсюджуються на всю в площу та у межах, зареєстрованих у Державному земельному кадастрі та визначених попередньою документацією із землеустрою.

Факт її використання різними суб`єктами не створює нових об`єктів цивільних прав. Саме тому навіть за відсутності точного розподілу меж користування, об`єктивним є сам факт користування ділянкою як цілісним майновим об`єктом, що є достатньою підставою для застосування ст. 1212 1214 ЦК України.

Згідно зі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, при переході права власності на будівлю, розташовану на земельній ділянці, до нового власника переходить право користування земельною ділянкою, необхідною для її обслуговування.

Тобто кожен власник нерухомості, розміщеної на спірній ділянці, автоматично стає співкористувачем земельної ділянки, навіть без укладення окремого договору, до моменту оформлення правовстановлюючих документів.

Відсутність точного поділу земельної ділянки між співкористувачами не усуває їх обов`язку сплачувати плату за користування.

Положення ст. 206 ЗК України прямо встановлює, що використання землі є платним, незалежно від оформлення прав користування.

Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка є сформованою, має визначену площу та кадастровий номер і не вибувала з комунальної власності територіальної громади, а відтак є єдиним об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.

Отже, саме відповідач як власник нерухомого майна та фактичний користувач земельної ділянки мав можливість і повинен був вжити заходів для належного оформлення правового режиму землекористування, зокрема ініціювати процедуру поділу земельної ділянки, визначення меж фактичного користування та внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру у порядку, передбаченому статтею 79-1 Земельного кодексу України та законодавством про землеустрій.

Натомість відповідач не здійснив жодних дій для врегулювання правового режиму користування земельною ділянкою, а тому не може уникати обов`язку сплати коштів, посилаючись на обставини, які виникли внаслідок його власної бездіяльності.

Відповідач не зазначає, яка саме площа земельної ділянки необхідна для обслуговування належних йому на праві власності об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 в справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 в справі № 922/3412/17, від 04.12.2019 в справі № 917/1739/17, позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

В той же час відповідачем належними засобами доказування не спростовано, що об`єкти нерухомого майна, розташовані на спірній земельній ділянці використовуються саме відповідачем як єдиний закритий технологічний комплекс.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна, яке в спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаним, у тому числі в практиці Європейського суду з прав людини.

Тому, судова колегія враховує поведінку відповідача, яка передувала виникненню даного спору, зокрема щодо відсутності ініціювання останнім процедури поділу земельної ділянки з метою отримання в користування чи у власність саме тієї частини раніше сформованої земельної ділянки, яка необхідна власнику нерухомого майна для користування ним та його обслуговування, адже земельне законодавство не забороняє власнику майна, з метою набуття ним права користування чи права власності на земельну ділянку, самому ініціювати процедуру отримання дозволу власника на виготовлення технічної документації із землеустрою, зокрема щодо поділу такої земельної ділянки та її подальшого затвердження органом місцевого самоврядування.

За відсутності доказів того, що відповідач звертався до органу місцевого самоврядування із заявами про поділ земельної ділянки чи визначення площі користування, його посилання на невизначеність меж або наявність інших власників нерухомого майна не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку сплати коштів за користування землею.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відчуження у 2010 році прохідної літ. М-1 та трансформаторної підстанції літ. С-1 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТИК ГРУП» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГЗЕМКОНСАЛТ» відбулося за участю однієї й тієї ж фізичної особи - ФОП Белосохової О.С., яка є власником (кінцевим бенефіціарним власником) обох юридичних осіб.

Таким чином, відповідач не вправі уникати виконання обов`язку щодо внесення плати за землю, посилаючись на обставини, які не були ним належним чином врегульовані у встановленому законом порядку.

При цьому суд апеляційної інстанції додатково зазначає, що площа об`єкта нерухомого майна та площа земельної ділянки, яка використовується для його обслуговування, не можуть бути тотожними. Земельна ділянка використовується не лише під забудовою, а й для забезпечення доступу, обслуговування, інженерної інфраструктури та нормальної експлуатації нерухомого майна, що відповідає усталеній судовій практиці та правовій природі землекористування.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, відповідно до якої для вирішення спорів про стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності без належних правових підстав необхідно встановити: фактичного користувача земельної ділянки або наявність у нього правових підстав для користування; площу земельної ділянки; суму, яку мав би отримати власник землі за звичайних умов, виходячи з нормативної грошової оцінки; період такого користування. У даній справі спірна земельна ділянка не вибувала з комунальної власності, а факту користування нею іншими особами відповідачем належними доказами не доведено, тоді як позивачем ініційовано вимоги виключно щодо стягнення коштів з відповідача як фактичного користувача, що відповідає предмету та підставам позову.

По суті відповідач заперечує можливість стягнення з нього безпідставно збережених коштів, посилаючись виключно на несформованість частин земельної ділянки та невизначеність меж користування, не спростовуючи при цьому жодними належними та допустимими доказами площу земельної ділянки, яка зазначена позивачем та використовується відповідачем.

За таких обставин, апелянт не довів конкретний розмір площі спірної земельної ділянки, яку вона використовує, всупереч даних у державному реєстрі речових прав на майно, зазначених у позові.

Судова колегія наголошує, що у період, зокрема який зазначений у позові, з 01.01.2020 по 01.10.2024 відповідач використовував спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі, та не сплачував орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не міг фактично користуватися спірною земельною ділянкою з червня 2022 року у зв`язку з обстрілами території підприємства та відсутністю проведеного вибухотехнічного обстеження, судом відхиляються.

24.02.2022 рф розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022. Строк воєнного стану неодноразово продовжувався і не скасований на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Наведені факти є загальновідомими обставинами, отже, в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Судова колегія зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач є власником нерухомого майна нежитлового об`єкту за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1-А/1 ще з 09.06.2011.

З 09.06.2011 відповідач використовував спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі та не сплачував орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

Позивачем заявлено період стягнення за безоплатне користування земельною ділянкою комунальної власності з 01.01.2020 по 01.10.2024, в той же час як воєнний стан введено на території України 24.02.2022.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до органів місцевого самоврядування або інших уповноважених органів з повідомленням про неможливість користування земельною ділянкою чи з вимогами щодо врегулювання правового режиму такого користування як до початку запровадження воєнного стану так і станом на час подання позову.

Також Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували встановлення офіційної заборони доступу до спірної земельної ділянки компетентними органами; здійснення заходів з фактичного звільнення земельної ділянки; передачу спірного об`єкта іншій особі або втрату володіння ним.

Водночас суд враховує, що у спірний період відповідач залишався власником розташованого на земельній ділянці нежитлового об`єкта нерухомого майна, а отже зберігав фактичний та юридичний зв`язок із земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про неможливість користування земельною ділянкою підлягають відхиленню.

Так, судова колегія зазначає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, регулюються положеннями глави 83 Цивільного кодексу України, оскільки виникли у зв`язку із фактичним користуванням Відповідачем земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання їх власником доходів у вигляді орендної плати.

При цьому Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 922/2060/20 вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

З огляду на викладене, відповідач, як фактичний користувач спірної земельної ділянки, без достатньої правової підстави зберіг в себе кошти, які повинен був сплатити за користування відповідною земельною ділянкою її власнику.

Такими діями Відповідач порушив право Позивача, як власника земельних ділянок на отримання вказаних коштів, а тому таке право підлягає захисту в судовому порядку на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

При цьому судова колегія звертає увагу, що відновлення порушених прав Позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для Відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній повинен був сплатити за звичайних умов, як і фактичний добросовісний землекористувач.

В силу статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття земельний податок і орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 922/3208/19, від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19.

Плата за землю справляється на підставі положень розділу XII Податкового кодексу України.

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Враховуючи те, що відповідачем по теперішній час не оформлено у визначеному законодавством порядку право оренди на земельну ділянку комунальної власності, судова колегія вважає, що Міськрадою правомірно заявлені вимоги щодо стягнення безпідставно збережених коштів.

Однак судова колегія вважає, що позивачем невірно здійснено розрахунок вартості безпідставно збережених коштів, з огляду на наступне.

Для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. При цьому законодавцем визначено нижню (а в деяких випадках і верхню) граничну межу ставки орендної плати за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі. Так, незалежно від того, чи вносилися зміни до змісту договору оренди в частині встановлення ставки або розміру орендної плати, ПК України вимагає, щоб річна сума платежу була не меншою розміру земельного податку, встановленого для земель сільськогосподарського призначення, й трикратного розміру земельного податку - для інших категорій земель (до 01 квітня 2014 року), та 3 % нормативної грошової оцінки (з 01 квітня 2014 року). Нарахування сум земельного податку проводиться контролюючим органом на підставі даних ДЗК та з використанням нормативної грошової оцінки земельних ділянок, визначеної у встановленому порядку (п. 45 постанови КАС ВС від 19.12.2024 у справі № 560/853/20).

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20).

Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель", є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.

Зважаючи на викладене, як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

За змістом вищезазначених вказаних норм, для визначення суми податкових зобов`язань з земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка земель. Відповідно до законодавства, вона проводиться раз у 5-7 років, а для визначення поточних зобов`язань необхідно проіндексувати її на коефіцієнт індексації, який щороку розраховує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік. При цьому, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно (тобто накопичувально) залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, а не від дати набрання чинності рішенням ради про затвердження нормативної грошової оцінки.

Таким чином, з аналізу норм Податкового кодексу України, Закону України "Про оренду землі" вбачається, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

При цьому зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/206/20).

Згідно з підпунктами 8, 14, 15 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 до Державного земельного кадастру вносяться, зокрема, відомості про нормативну грошову оцінку (значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у цьому пункті, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку; дата проведення нормативної грошової оцінки земель), а також інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку (назва та дата розроблення документації із землеустрою, відомості про її розробників; назва, дата та номер рішення про затвердження документації із землеустрою, найменування органу, що його прийняв, електронні копії відповідних документів), інформація про документи, на підставі яких встановлено нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці, до складу якої входить земельна ділянка, згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Таким чином, за наявності збережених попередніх відомостей у системі Державного земельного кадастру про проведену нормативну грошову оцінку земельної ділянки, визначеної конкретним кадастровим номером, власник такої ділянки не може бути обмеженим у праві на отримання такої інформації, якщо вона необхідна йому для захисту своїх земельних прав.

Як убачається з матеріалів справи, розрахунок плати за користування земельною ділянкою було здійснено позивачем відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 № 48/9 зі змінами, внесеними рішеннями від 16.03.2017 № 17/3 та від 13.07.2017 № 22/3, якими внесено зміни до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території м. Миколаєва». Вказаними рішеннями встановлено розмір земельного податку для обслуговування об`єктів нерухомості, у яких здійснюється виробнича діяльність. Розрахунок також здійснено на підставі даних нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки за відповідні роки згідно з витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку землі з урахуванням коефіцієнтів щорічної індексації.

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 № 7/3 зі змінами, внесеними рішеннями від 18.06.2015 № 48/9 та від 16.03.2017 № 17/3, розмір річної орендної плати за користування земельною ділянкою становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Позивачем здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів (неодержаної орендної плати) за безоплатне використання земельної ділянки за період з 01.01.2020 по 01.01.2021 із застосуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2024 рік у розмірі 14 955 059,04 грн шляхом зворотного обчислення з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки за 2021, 2022 та 2023 роки.

Згідно з розрахунком позивача, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 14 705 кв. м становила:

-у 2020 році - 11 248 507,19 грн;

-у 2021 році - 11 248 507,19 грн;

-у 2022 році - 12 373 357,91 грн;

-у 2023 році - 14 229 361,60 грн;

-у 2024 році - 14 955 059,04 грн.

Відповідно, розмір річної орендної плати, визначений позивачем, становив:

-у 2020 році - 337 455,22 грн (11 248 507,19 грн х 3%);

-у 2021 році - 337 455,22 грн (11 248 507,19 грн х 3%);

-у 2022 році - 61 866,79 грн, що відповідає двом місяцям користування (12 373 357,91 грн х 3%), оскільки згідно з підпунктом 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України орендна плата за землю не справляється за період з 01.03.2022 по 01.01.2023;

-у 2023 році - 426 880,85 грн (14 229 361,60 грн х 3%);

-у 2024 році - 448 651,77 грн (14 955 059,04 грн х 3%), з яких до сплати за період з 01.01.2024 по 01.10.2024 - 336 488,83 грн.

Загальний розмір безпідставно збережених коштів (неодержаної орендної плати) за використання земельної ділянки площею 14 705 кв. м у період з 01.01.2020 по 01.10.2024, за розрахунком позивача, становив 1 500 146,91 грн.

В той же час, як зазначалося вище, судом апеляційної інстанції було долучено нові докази, зокрема, витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №1958/0/205-20 від 03.02.2020.

Згідно даного витягу, сформованого Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області №1958/0/205-20 від 03.02.2020 станом на 2020 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012 становила 11 244 325,30 грн, що не відповідає розрахунку позивача, яка за 2020 рік складає 11 248 507,19 грн.

Щодо здійсненого позивачем розрахунку нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки за 2021 та 2022 рр із застосуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2024 рік у розмірі 14 955 059,04 грн шляхом зворотного обчислення з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки за 2021, 2022, слід зазначити таке.

Приписами п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою

Кi = І:100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки застосовується ретроспективно, тобто кожного року після 01 січня для розрахунку бази оподаткування земельним податком (орендної плати) враховується чинна нормативна грошова оцінка (яка проводиться раз на 5-7 років) з урахуванням кумулятивного (накопичувального) застосування коефіцієнтів індексації (які визначається щорічно). Такий підхід дозволяє актуалізувати величину бази оподаткування земельним податком (орендної плати) шляхом врахування інфляційних коефіцієнтів. Сенс кумулятивного застосування коефіцієнтів індексації саме у тому й полягає, щоб, застосовуючи їх за минулі роки, починаючи з дати проведення грошової оцінки, щорічно актуалізувати базу оподаткування земельним податком (орендної плати). Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №804/937/16.

Відповідно до пункту 9 підрозділу 6 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України індекс споживчих цін за 20172023 роки, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100%.

Так, відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 1996 рік 1,703; 1997 рік 1,059; 1998 рік 1,006; 1999 рік 1,127; 2000 рік 1,182; 2001 рік 1,02; 2005 рік 1,035; 2007 рік 1,028; 2008 рік 1,152; 2009 рік 1,059; 2010 рік 1,0; 2011 рік 1,0; 2012 рік 1,0; 2013 рік 1,0; 2014 рік 1,249; 2015 рік 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) і 1,2 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); 2016 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,06 (для земель несільськогосподарського призначення); 2017 рік 1,0; 2018 рік 1,0; 2019 рік 1,0; 2020 рік 1,0; 2021 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), 2023 рік 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

Колегія суддів зазначає, що здійснений позивачем розрахунок нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки за 2021 та 2022 роки із застосуванням показника нормативної грошової оцінки за 2024 рік у розмірі 14 955 059,04 грн шляхом зворотного обчислення з урахуванням коефіцієнтів індексації є помилковим. Такий підхід не відповідає правовій природі індексації нормативної грошової оцінки земель, оскільки індексація застосовується щорічно до чинної нормативної оцінки з метою актуалізації бази оподаткування (орендної плати) на відповідний період, а не для визначення показників за минулі роки шляхом віднімання індексаційних коефіцієнтів від нової оцінки.

Відповідно, розрахунок нормативної грошової оцінки за 2021 2022 роки мав здійснюватися виходячи з витягу, сформованого Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області №1958/0/205-20 від 03.02.2020, згідно з яким станом на 2020 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012 становила 11 244 325,30 грн.

З урахуванням кумулятивного застосування коефіцієнтів індексації, визначених податковим законодавством, нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки за 2021 рік складає 11 244 325,30 грн (11 244 325,30 х 1), а за 2022 рік 12 368 757,83 грн (11 244 325,30 х 1,1).

Щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 2023 рік, суд апеляційної інстанції зазначає, що до матеріалів справи відповідачем також було долучено лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2025 № 29-28-0.222-10675/2-25 з доданою відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.11.2025 № 21-14-0.4-4991/2-25.

У зазначеній відповіді повідомлено, що розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012 за 2023 рік становить 11 278 970,28 грн, тоді як у розрахунку позивача за цей же рік зазначено 14 229 361,60 грн.

З урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель, застосованих до нормативної грошової оцінки, визначеної у витязі за 2020 рік у розмірі 11 244 325,30 грн, враховуючи наявність в матеріалах справи нормативно грошові оцінки спірної земельної ділянки за 2020, 2023 та 2024 рік, судова колегія встановила наступне:

- за 2020 рік - 11 244 325,30 грн (витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №1958/0/205-20 від 03.02.2020, згідно якого станом на 2020 рік нормативно грошова оцінка спірної земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012 становить 11 244 325,30грн);

- за 2021 рік - 11 244 325,30 грн (11 244 325,30 х 1);

- за 2022 рік - 12 368 757,83 грн (11 244 325,30 х 1,1);

- за 2023 рік - 11 278 970,28 грн (розмір нормативної грошової оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0012 за 2023 рік складає 11 278 970,28 грн);

- за 2024 рік - 14 955 059,04 грн (розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки за 2024 складає 14 955 059,04 грн).

Відповідно, розмір безпідставно збережених коштів (неодержаної орендної плати), за розрахунком суду апеляційної інстанції становить:

- за 2020 рік - 337 329,76 грн (11 244 325,30 грн х 3%);

- за 2021 рік - 337 329,76 грн (11 244 325,30 грн х 3%);

- за січень - лютий 2022 рік - 61 843,79 грн (12 368 757,83 грн х 3% = 371 062,73 грн, отже за 1 місяць становить 30 921,89 грн, адже згідно з підпунктом 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України орендна плата за землю не справляється за період з 01.03.2022 по 01.01.2023);

- за 2023 рік - 338 369,11 грн (11 278 970,28 грн х 3%);

- за січень - жовтень 2024 рік - 336 488,83 грн (14 955 059,04 грн х 3% за дев`ять місяців).

Отже, судова колегія апеляційної інстанції, здійснивши власний розрахунок безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки площею 14 705 кв. м у період з 01.01.2020 по 01.10.2024, дійшла висновку, що її розмір становить саме 1 411 361,25 грн.

Так, за доводами скаржника, на даний час у справі № 400/2760/20 винесено рішення від 09.12.2025 про часткове задоволення позовних вимог, що унеможливлює застосування нормативного грошової оцінки земельної ділянки сформованої на підставі даних Технічної документація з нормативного грошової оцінки земель м. Миколаєва, яка була затвердження рішення міськради від 10.07.2019 року №52/18 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Миколаєва».

На переконання апелянта, розмір нормативно грошової оцінки зазначений у Витягу 2024 року не є дійсним, а застосовувати необхідно НГО відповідно до Технічної документація про нормативну грошову оцінку земель м. Миколаєва, яка затверджена рішенням Миколаївської міської ради від 27.01.2011 №3/40 (зі змінами згідно рішення Миколаївської міської ради від 01.03.20212 №15/24) розроблена у 2010 році.

Судова колегія відхиляє наведені аргументи скаржника, з огляду на таке.

Як вбачається з єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 у справі №400/2760/20, яке не набрало законної сили, позов ТОВ «УНІВЕРСАЛ-ПОРТ» до Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державне підприємство Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М. Білоконя, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру і ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СУДНОПЛАВНА КОМПАНІЯ «УКРРІЧФЛОТ» задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наступне положення підрозділу «Інженерно-інфраструктурні фактори» розділу 5 технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Миколаєва, затвердженого рішення Миколаївської міської ради від 10.07.2019 № 52/18: «У зв`язку із тим, що централізоване опалення в Миколаєві здійснюється лише для об`єктів соціальної сфери, а саме середніх загальноосвітніх шкіл, лікарень, дитячих садків, та органів державного та місцевого самоврядування, які не є платниками податків, локальні фактори забезпеченості/незабезпеченості міста централізованим теплопостачанням вирішено не застосовувати.» В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судова колегія зазначає, що матеріали справи підтверджують, що розрахунок плати за користування земельною ділянкою було здійснено позивачем відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 № 48/9 зі змінами, внесеними рішеннями від 16.03.2017 № 17/3 та від 13.07.2017 № 22/3, якими внесено зміни до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території м. Миколаєва».

Вказаними рішеннями встановлено розмір земельного податку для обслуговування об`єктів нерухомості, у яких здійснюється виробнича діяльність. Розрахунок також здійснено на підставі даних нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки за відповідні роки згідно з витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку землі з урахуванням коефіцієнтів щорічної індексації.

Крім того, оскаржуване рішення у даній справі ухвалено судом першої інстанції 14.07.2025, тоді як рішення у справі №400/2760/20 постановлено лише 09.12.2025, тобто вже після ухвалення рішення, що переглядається.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість врахування судом апеляційної інстанції вказаних обставин. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів

З урахуванням викладеного судова колегія дійшла висновку, що посилання апелянта на рішення у справі №400/2760/20 не спростовують правомірності застосування витягів з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Скаржник також посилається на Рішення Миколаївської міської ради «Про внесення доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва», яким з 01.01.2024 року передбачено застосування ставки орендної плати у розмірі 1 % для земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нежитлової нерухомості, пошкоджені внаслідок бойових дій. Скаржник вказує, що майно ТОВ «ЛОГІСТИК ГРУП» за адресою: м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1А/1 було пошкоджене внаслідок обстрілів 24.06.2022 та 28.06.2022, що підтверджується витягами з ЄРДР та поданою заявою про внесення відомостей до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, у зв`язку з чим, на думку скаржника, орендна плата у розмірі 1 % підлягає застосуванню з 01.06.2022 року (з урахуванням податкових пільг, передбачених п.п. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Судова колегія відхиляє посилання скаржника на рішення Миколаївської міської ради від 26.09.2024 №37/2, з огляду на таке.

Згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 26 вересня 2024 року №37/2, зокрема приміткою до підпункту 4.13.5 пункту 4.13 Положення про податок на майно, «розмір орендної плати встановити 1 відсоток за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нежитлової нерухомості, пошкоджені внаслідок бойових дій…», при цьому прямо визначено, що «підставою для застосування розміру орендної плати, передбаченого цією приміткою, є додаткова угода до договору оренди, яка оформлюється за заявою орендаря».

Отже, вказаним рішенням однозначно встановлено, що відповідний пільговий розмір плати застосовується саме в межах орендних правовідносин, оскільки обов`язок щодо ініціювання зміни розміру орендної плати та повідомлення про відновлення пошкодженого майна «покладається на орендаря земельної ділянки».

Натомість у спірний період відповідач, як власник нежитлового об`єкта нерухомого майна, був фактичним користувачем земельної ділянки комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт, та користувався нею без оформлення правовстановлюючих документів і без сплати коштів до міського бюджету.

Отже, оскільки у спірний період відповідач не є орендарем земельної ділянки, між сторонами відсутній договір оренди землі, а матеріали справи не містять жодної укладеної додаткової угоди до такого договору, передбаченої рішенням міської ради, правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень рішення Миколаївської міської ради від 26.09.2024 №37/2 відсутні.

Щодо пропуску позовної давності, про застосування якої просить відповідач.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У даній справі заборгованість виникла за період з 01.01.2020 по 01.10.2024.

У відповідності до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних і економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02.04.2020.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені ст.ст. 257,258 ЦК України, були продовжені.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із відповідними змінами і доповненнями) з 12.03.2020 до 22.05.2020 установлено на всій території України карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та було відмінено лише з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Відповідно до приписів п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто станом на дату звернення до суду трирічний строк позовної давності не сплинув, а тому відсутні підстави для її застосування до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, судова колегія дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки площею 14 705 кв. м у період з 01.01.2020 по 01.10.2024 у розмірі 1 411 361,25 грн, а в іншій частині слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли свої підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, з огляду на що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Оскільки апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Груп» задоволено частково, а саме в частині зменшення розміру стягнення з 1 500 146,91 грн до 1 411 361,25 грн, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають перерозподілу пропорційно задоволеним вимогам.

З урахуванням того, що частка задоволених вимог апеляційної скарги становить 5,92 %, з Миколаївської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Груп» підлягає стягненню 1 598,56 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. Водночас, з урахуванням того, що за результатами апеляційного перегляду справи з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Груп» на користь Миколаївської міської ради підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 21 174,53 грн, а з Миколаївської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Груп» - 1 598,56 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, судова колегія, керуючись статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність здійснення остаточного розподілу судових витрат.

За таких обставин з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Груп» на користь Миколаївської міської ради підлягає стягненню 19 575,97 грн судового збору.

Керуючись статтями 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп задовольнити частково.

Рішення Господарського Миколаївської області від 14.07.2025 у справі №915/390/25 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп стягнення 1 500 146,91 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Шевченко, буд.56, кв.11; ідент.код 36579527) на користь Миколаївської міської ради (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Адміральська, буд.20; ідент.код 26565573) кошти в сумі 1 411 361,25 за безоплатне користування з 01.01.2020 по 01.10.2024 земельною ділянкою комунальної власності площею 14705 кв.м з кадастровим номером :16:003:0012 за адресою: м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1-А/1 (отримувач УК у м.Миколаїв/Центральний р-н/24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992030; рахунок №UA0014483).

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Логістик Груп (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Шевченко, буд.56, кв.11; ідент.код 36579527) на користь Миколаївської міської ради через Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Адміральська, буд.20; ідент.код 04056612) 19 575,97 грн судового збору."

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.02.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Н.С. Богацька

Н.М. Принцевська