ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 922/1328/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП - Пальонна О.О.

позивача 1 - не з`явився

позивача 2 - не з`явився

позивача 3 - не з`явився

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - Чернишов К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Кременчуцьке комунальне автотранспортне підприємство 1628" Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 (у складі колегії суддів: Плахов О.В. (головуючий), Терещенко О.І., Тихий П.В.)

та рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2024 (суддя Шарко Л.В.)

за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі:

1. Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області,

2. Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області,

3. Департаменту житлово-комунального господарства Кременчуцької міської ради

до: 1. Комунального підприємства "Кременчуцьке комунальне автотранспортне підприємство 1628" Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова група "Альфа"

про визнання недійсними договорів та стягнення 2 040 543,68 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (надалі - Рада, Позивач 1), Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області (надалі - Управління, Позивач 2), Департаменту житлово-комунального господарства Кременчуцької міської ради (надалі - Департамент, Позивач 3) звернувся до господарського суду з позовом до Комунального підприємства "Кременчуцьке комунальне автотранспортне підприємство 1628" Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (надалі - Комунальне підприємство, Відповідач 1, Скаржник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова група "Альфа" (надалі - ТОВ "ТПГ "Альфа", Відповідач 2) про: визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 06.05.2021 до договору № 152 від 18.01.2021, укладеної між Комунальним підприємством та ТОВ "ТПГ "Альфа"; визнання недійсною додаткової угоди № 6 від 26.10.2021 до договору № 152 від 18.01.2021, укладеної між Комунальним підприємством та ТОВ "ТПГ "Альфа"; визнання недійсною додаткової угоди № 11 від 09.02.2022 до договору № 152 від 18.01.2021, укладеної між Комунальним підприємством та ТОВ "ТПГ "Альфа".

Прокурор також просить суд стягнути з ТОВ "ТПГ "Альфа" до бюджету міста Кременчука кошти в сумі 2 040 543,68 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення додаткових угод № 4, 6, 11 до договору від 18.01.2021 № 152 збільшено ціну товару понад 10%, та відповідно в кінцевому варіанті перевищено загальну ціну за одиницю товару на 39,88 % при закупівлі дизельного пального та на 36,17% при закупівлі бензину.

Прокурор вважає, що зміна ціни товару шляхом укладення вказаних додаткових угод без наявності передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" підстав призвела до спотворення результатів процедури закупівлі, нівелювала досягнуту в ході укладення договору економію бюджетних коштів, а також порушила права та охоронювані законом інтереси держави. З огляду на це, додаткові угоди укладено з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 зазначеного Закону, зокрема в частині перевищення гранично допустимого розміру збільшення ціни за одиницю товару.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.09.2024 у справі № 922/1328/24 позовні вимоги задоволено повністю та визнано недійсними додаткові угоди № 4 від 06.05.2021, № 6 від 26.10.2021, № 11 від 09.02.2022 до договору № 152 від 18.01.2021, укладену між Комунальним підприємством та ТОВ "ТПГ "Альфа", а також стягнуто з ТОВ "ТПГ "Альфа" до бюджету Кременчуцької міської територіальної громади кошти в сумі 2 040 543,68 грн.

Одночасно судом стягнуто з ТОВ "ТПГ "Альфа" на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 35 115,15 грн, стягнуто з Комунального підприємства на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 35 115,15 грн.

2.2. Висновки місцевого господарського суду мотивовані тим, що збільшення ціни товару у додаткових угодах № 4, 6, 11 до договору № 152 від 18.01.2021 стосовно погодженої у договорі ціни здійснено з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема пункту 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону, та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у статті 5 цього Закону, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними вказаних додаткових угод.

За висновками судів, Відповідачі, укладаючи оспорювані правочини, щоразу мали перевіряти дотримання вимог пунктів 2, 7 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", яким встановлено заборону збільшувати ціну за одиницю товару більше, ніж на 10 відсотків. При цьому, сторони щоразу мають враховувати ціну за одиницю товару, яка передбачена у договорі, тобто враховувати саме початкову ціну товару. У зв`язку із безпідставним підвищенням ціни за додатковими угодами, відсутністю будь-яких розрахунків та обґрунтувань нової ціни, укладання додаткових угод на підставі незаконно підвищених складових тарифу, є необґрунтованим.

Також господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ТОВ "ТПГ "Альфа" повернути до бюджету Кременчуцької міської територіальної громади безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 2 040 543,68 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий господарський суд керувався правовими висновками, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

2.3. Східний апеляційний господарський суд, погодившись із висновками господарського суду першої інстанції щодо суті вирішеного спору, водночас дійшов висновку про необхідність зміни рішення в частині розподілу судових витрат, зокрема, щодо сум судового збору, які підлягають стягненню з Відповідачів.

У зв`язку із зазначеним, постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 змінено резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2024 у справі № 922/1328/24 в частині визначення суми судового збору шляхом її викладення в новій редакції, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 та рішенням Господарського суду Харківської області від 20.09.2024, Комунальне підприємство звернулося із касаційною скаргою, в якій просить скасувати відповідні судові рішення, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

3.2. Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Скаржник, зокрема, звертає увагу на неправильне застосування судами:

- статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах від 14.12.2021 у справі № 917/562/21 та від 07.12.2021 у справі № 903/865/20. При цьому Скаржник наголошує, що за обставинами цього спору Прокурор фактично здійснює представництво інтересів держави в особі комунального підприємства, що, на його переконання, є неправомірним, оскільки Рада є засновником відповідного Комунального підприємства;

- статті 1212 Цивільного кодексу України у частині застосування наслідків безпідставного збагачення у спірних правовідносинах без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 та від 20.03.2019 у справі № 607/5422/16-ц. Додатково Скаржник посилається на те, що судами враховано, на його думку, неналежний розрахунок суми, яка підлягає стягненню;

- статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки, за доводами Скаржника, застосування наслідків недійсності спірного договору шляхом повернення коштів у дохід держави, а не на користь Комунального підприємства, здійснено без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладених у постановах від 15.03.2024 у справі № 904/192/22 та від 21.12.2022 у справі № 904/193/22;

- пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 04.04.2023 у справі № 420/17618/21, а також із посиланням на окрему думку у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

За позицією Скаржника, у період укладання оскаржуваних угод існувала єдина позиція Верховного Суду, згідно з якою сторони мали право вносити зміни декілька разів у частині ціни за одиницю товару не більше, ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі.

4. Розгляд справи Верховним Судом

4.1. Ухвалою Суду від 18.02.2025 (у складі колегії суддів: ОСОБА_1 - головуюча, Булгакова І.В., Колос І.Б.) було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2024 у справі № 922/1328/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.2. Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.02.2025 № 32.2-01/294 було призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 922/1328/24, у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 25.02.2025 про відставку судді ОСОБА_1 .

4.3. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2025 для розгляду справи № 922/1328/24 визначено колегію суддів у складі: Зуєв В.А. - головуючий, Берднік І.С., Міщенко І.С.

4.4. Ухвалою Суду від 04.03.2025 (у складі колегії суддів: Зуєв В.А. - головуючий, Берднік І.С., Міщенко І.С.) було прийнято до провадження справу № 922/1328/24 за касаційною скаргою Комунального підприємства на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2024 і визначено дату судового засідання 02.04.2025.

4.5. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.04.2025 було зупинено касаційне провадження у справі № 922/1328/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

4.6. 21.11.2025 Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову у справі № 920/19/24, повний текст якої оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025, у зв`язку з чим ухвалою Суду від 12.01.2026 поновлено касаційне провадження у справі № 922/1328/24 та призначено справу до розгляду.

4.7. Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на викладене, а також зупинення касаційного провадження у справі, з метою дотримання єдності судової практики, а також врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/19/24 при прийнятті судового рішення, колегія суддів розглядає справу в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

5. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

5.1. 13.11.2020 на вебсайті "Рrozorro" розміщено оголошення про проведення закупівлі за кодом ДК 021:2015:09130000-9: нафта і дистиляти (бензин А-95, дизельне паливо) за процедурою відкритих торгів (номером ID закупівлі: UA-2020-11-13-002096-а), з очікуваною вартістю 26698386,00 грн. Замовником даної закупівлі було Комунальне підприємство.

5.2. Згідно з протоколом розкриття тендерних пропозицій від 06.01.2021 переможцем відкритих торгів визнано пропозицію від ТОВ "Торгово-промислова група "Альфа". Надалі прийнято рішення про намір укласти з ним договір про закупівлю, про що 06.01.2021 на вебпорталі електронної системи публічних закупівель "Рrozorro" розміщено відповідне повідомлення.

5.3. За наслідками відповідної процедури, 18.01.2021 між Комунальним підприємством, як замовником, та ТОВ "ТПГ "Альфа", як постачальником, було укладено договір про закупівлю № 152, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити замовнику товар за предметом закупівлі класифікація за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти, а замовник - прийняти товар (пункт 1.1 договору).

5.3. Положеннями договору про закупівлю № 152 було передбачено наступне:

- найменування, ціна та кількість товару, що поставлятиметься за цим договором, а саме: бензин А-92 кількістю 180000 л за ціною 26,04 грн/л з ПДВ на загальну суму 4687200,00 грн з ПДВ; дизельне паливо кількістю 850000 л за ціною 25,20 грн/л з ПДВ на загальну суму 21420000,00 грн з ПДВ (пункт 1.2);

- ціна договору становить 26107200,00 грн (пункті 3.1);

- ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін, шляхом укладання додаткової угоди, підписаної обома сторонами (пункт 3.2);

- ціна за одиницю товару визначеної у договорі, не повинна змінюватися в будь-якому випадку не раніше поставки постачальником 25% товару від загальної кількості визначеної цим договором, крім випадків коли ціна за одиницю товару зменшується (пункт 3.3);

- оплата за товар здійснюється за бюджетні кошти в розмірі 6974908,00 грн та за кошти підприємства в розмірі 19132292,00 грн (пункт 4.2);

- місце поставки товару: вул. Горького 48/75, м. Кременчук, 39617. Поставка товару здійснюється на умовах DDP Правил ІНКОТЕРМС 2010 транспортом і за рахунок постачальника (пункт 5.2);

- строк дії договору - до 31.12.2021, але в будь-якому разі до повного виконання всіх зобов`язань, передбачених цим договором (пункт 10.1);

- істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема - збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Такі коливання ціни повинні бути обґрунтованими та документально підтвердженими довідкою ДП "Держзовнішінформ" або довідкою ТПП України виданою на дві дати (дату укладання договору або дату останніх змін до договору та дату, станом на яку учасник ініціюватиме внесення змін до договору). Зміна ціни за одиницю товару можлива у тих розмірах та межах, які відображені у довідці ДП "Держзовнішінформ" або довідкою ТПП України, але не більше як на 10 відсотків. При цьому, внесення змін до договору на підставі цього пункту можливе лише після відвантаження 25% від загального обсягу товару за ціною тендерної пропозиції та у разі коливання цін такого товару на ринку (підпункт 2 пункту 10.7).

5.4. Надалі між сторонами укладено ряд додаткових угод, якими внесено зміни до договору про закупівлю № 152 від 18.01.2021, які є невід`ємною частиною договору.

5.5. Додатковою угодою від 26.04.2021 № 3 сторони змінили пункт 1.2 договору № 152 щодо ціни та кількості товару, що поставлятиметься за цим договором, виклавши його в наступній редакції:

- дизельне паливо (паливо дизельне ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне Еnergy-ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне ДП-3-Євро5-В0, паливо дизельне Еnergy-ДП-3-Євро5-В0) в кількості 218550,0 л за ціною 25,20 грн (з ПДВ)/л на суму 5 507 460,00 грн, та в кількості 574 252,60 л за ціною 27,71 грн (з ПДВ)/л на суму 15 912 539,55 грн;

- бензин А-92 (бензин автомобільний А-92-Євро5-Е5) в кількості 39 440,00 л за ціною 26,04 грн (з ПДВ)/л на суму 1027017,60 грн та в кількості 127 888,90 л за ціною 28,62 грн (з ПДВ)/л на суму 3 660 180,32 грн.

Сторонами змінено пункт 3.1. договору № 152, який викладено в наступній редакції: ціна договору становить 2 610 7197,47 грн.

5.6. Додатковою угодою від 26.04.2021 № 3 змінено пункт 4.2 договору № 152, який викладено в наступній редакції: оплата за товар здійснюється за бюджетні кошти в розмірі 6 974 908,00 грн та за кошти підприємства в розмірі 19 132 289,47 грн.

Отже, ціна на товар за додатковою угодою № 3 збільшена на 9,91% (бензин А-92) та на 10,00 % (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ТПГ "Альфа" за вих. № 308 від 22.04.2021 з пропозицією розглянути питання про підвищення відпускних цін на дизельне паливо та бензин А-92 до 27,72 грн за 1 л з ПДВ та 28,62 грн за 1 л з ПДВ відповідно, у зв`язку зі зростанням відпускних цін виробників нафтопродуктів.

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін став Експертний висновок Харківської торгово-промислової палати від 22.04.2021 № 64-ЦЗ/21, де проаналізовано стан середніх роздрібних цін на внутрішньому ринку України на бензин А-92 станом на 18.01.2021 та станом на 20.04.2021, та зазначено про зростання середнього значення вартості ціни на 10,00%, а також дизельного палива станом на 18.01.2021 та станом на 20.04.2021, та зазначено про зростання середнього значення вартості ціни на 9,91%.

5.7. Додатковою угодою від 06.05.2021 № 4 сторони змінили пункт 1.2. договору № 152, який виклали в наступній редакції:

- дизельне паливо (паливо дизельне ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне Energy-ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне ДП-3-Євро5-В0, паливо дизельне Energy-ДП-3-Євро5-В0) в кількості 218550,00 л за ціною 25,20 грн (з ПДВ)/л на суму 5 507 460,00 грн; в кількості 18480,00 л за ціною 27,71 грн (з ПДВ)/л на суму 512 080,80 грн, та в кількості 522758,20 л за ціною 29,46 грн (з ПДВ)/л на суму 15 400 456,57 грн;

- бензин А-92 (бензин автомобільний А-92-Євро5-Е5) в кількості 39440,0 л за ціною 26,04 грн (з ПДВ)/л на суму 1 027 017,60 грн; в кількості 2960,00 л за ціною 28,62 грн (з ПДВ)/л на суму 84715,20 грн, та в кількості 118002,1 л за ціною 30,30 грн (з ПДВ)/л на суму 3575463,63 грн.

Сторонами змінено до пункту 3.1. договору № 152, який викладено в наступній редакції: ціна договору становить 26 107 193,80 грн.

5.8. Додатковою угодою від 06.05.2021 № 4 змінено пункт 4.2. договору № 152, який викладено в наступній редакції: оплата за товар здійснюється за бюджетні кошти в розмірі 6 974 908,00 грн та за кошти підприємства в розмірі 19 132 285,80 грн.

Отже, ціна на товар за додатковою угодою № 4 збільшена на 16,36 % (бензин А-92) та на 16,9 %% (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ТПГ "Альфа" за вих.№ 318 від 06.05.2021 з пропозицією розглянути питання про підвищення відпускних цін на дизельне паливо та бензин А-92 до 29,46 грн за 1 л з ПДВ та 30,30 грн за 1 л з ПДВ у зв`язку зі зростанням відпускних цін виробників нафтопродуктів.

Обґрунтуванням необхідності збільшення ціни для сторін став Експертний висновок Харківської торгово-промислової палати від 06.05.2021 № 80-ЦЗ/21, де проаналізовано стан середніх роздрібних цін на внутрішньому ринку України на бензин А-92 станом на 26.04.2021 та станом на 05.05.2021, та зазначено про зростання середнього значення вартості ціни на 5,87%, а також дизельного палива станом на 26.04.2021 та станом на 05.05.2021, та зазначено про зростання середнього значення вартості ціни на 6,32%.

5.9. Додатковою угодою від 26.10.2021 № 6, сторони погодили змінити пункт 1.2. договору № 152, який викласти у такій редакції

- дизельне паливо (паливо дизельне ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне Energy-ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне ДП-3-Євро5-В0, паливо дизельне Energy-ДП-3-Євро5-В0) в кількості 218 550,00 л за ціною 25,20 грн (з Г1ДВ)/л на суму 5 507 460,00 грн; в кількості 18480,00 л за ціною 27,71 грн (з ПДВ)/л на суму 512080,80 грн; в кількості 406 969,00 л за ціною 29,46 грн (з ПДВ)/л на суму 1 989 306,74 грн, та в кількості 105 282,00 л за ціною 32,40 грн (з ПДВ )/л на суму 3 411 136,80 грн;

- бензин А-92 (бензин автомобільний А-92-Євро5-Е5, бензин автомобільний А-92-Євро5-Е0) в кількості 39440,00 л за ціною 26,04 грн (з ПДВ)/л на суму 1027017,60 грн; в кількості 2960,00 л за ціною 28,62 грн (з ПДВ)/л на суму 84715,20 грн; в кількості 54992,00 л за ціною 30,30 грн (з ПДВ)/л на суму 1666257,60 грн, та в кількості 59053,00 л за ціною 32,33 грн (з ПДВ)/л на суму 1909183,49 грн.

Сторонами змінено пункт 3.1 договору № 152, який викладено в такій редакції: ціна договору становить 26107158,23 грн.

5.10. Додатковою угодою від 26.10.2021 № 6 змінено пункт 4.2 договору № 152, який в наступній редакції: оплата за товар здійснюється за бюджетні кошти в розмірі 6974908,00 грн та за кошти підприємства в розмірі 19 132 250,23 грн.

Отже, ціна на товар за додатковою угодою № 6 збільшена на 24,16 % (бензин А-92) та на 28,57% (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ТПГ "Альфа" за вих. № 714 від 26.10.2021 з пропозицією внести зміни до договору, в частині збільшення цін на дизельне паливо до 32,4 грн/л та бензин А-92 до 32,33 грн/л у зв`язку зі зростанням відпускних цін виробників нафтопродуктів.

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін стала цінова довідка від 26.10.2021 № 364/04-22 Кременчуцького відділення Полтавської торгово-промислової палати, в якій на підставі аналізу отриманих даних, а саме: мережі Internet (НТЦ "Псіхея"), визначено, що відсоток коливання цін на бензин А-92 та дизельне паливо на дрібнооптовому ринку нафтопродуктів України з 06.05.2021 по 26.10.2021 становив +6,7% та +15,9% відповідно.

5.11. Додатковою угодою від 09.02.2022 № 11, сторони змінили пункт 1.2. договору № 152, виклавши його в наступній редакції:

- дизельне паливо (паливо дизельне ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне Energy-ДП-Л-Євро5-В0, паливо дизельне ДП-3-Євро5-В0, паливо дизельне Energy-ДП-3-Євро5-В0) в кількості 72 580,00 л за ціною 32,40 грн (з ПДВ)/л на суму 2 351 592,00 грн, та в кількості 54 818,00 л за ціною 35,25 грн (з ПДВ)/л на суму 1 932 334,50 грн;

- бензин А-92 (бензин автомобільний А-92-Євро5-Е5, бензин автомобільний А-92-Євро5-Е0) в кількості 5263,00 л за ціною 32,33 грн (з ПДВ)/л на суму 170152,79 грн та в кількості 21637,00 л за ціною 35,46 грн (з ПДВ)/л на суму 767 248,02 грн.

Сторони змінили пункт 3.1. договору № 152 та виклали його в наступній редакції: ціна договору складає з 01.01.2022 по 31.03.2022 5 221 327,31 грн.

Отже, ціна на товар за додатковою угодою № 11 збільшена на 36,17% (бензин А-92) та на 39,88% (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ТПГ "Альфа" за вих.№ 160 від 08.02.2022, з пропозицією внести зміни до договору, на підставі п.п. 2 пункту 10.7. розділу X договору № 152, в частині збільшення цін на дизельне паливо до 35,25 грн/л та бензин А-92 до 35,46 грн/л, у зв`язку із зростанням відпускних цін виробників нафтопродуктів.

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін стала Цінова довідка від 08.02.2022 № 38/ 04-22 Кременчуцького відділення Полтавської торгово-промислової палати, в якій на підставі аналізу отриманих даних, а саме: мережі Internet (НТЦ "Псіхея"), визначено, що відсоток коливання цін на бензин А-92 та дизельне паливо на дрібнооптовому ринку нафтопродуктів України з 26.10.2021 по 08.02.2022 становив +9,7% та +8,8% відповідно.

5.12. Звертаючись до суду з відповідним позовом Прокурор зазначає, що внаслідок укладення додаткових угод № 4, 6, 11 до договору від 18.01.2021 № 152 збільшено ціну товару понад 10%, та відповідно в кінцевому варіанті перевищено загальну ціну за одиницю товару на 39,88 % при закупівлі дизельного пального та на 36,17% при закупівлі бензину А-92.

На думку Прокурора укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом України "Про публічні закупівлі", спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору про закупівлю товарів від 18.01.2021 № 152 та свідчить про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Комунального підприємства не підлягає задоволенню з таких підстав.

6.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.3. Виходячи зі змісту мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень та наведених у касаційній скарзі доводів, предметом касаційного дослідження у цій справі є: перевірка правильності застосування судами попередніх інстанцій:

- положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" при вирішенні питання про наявність (відсутність) належних підстав для представництва прокурором інтересів держави, з урахуванням сформованих та актуальних правових підходів Верховного Суду у відповідній категорії спорів;

- пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у частині з`ясування правомірності внесення змін до істотних умов договору про закупівлю та їх відповідності вимогам закону, з урахуванням сформованих і актуальних правових підходів Верховного Суду у спорах цієї категорії;

- положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України у частині оцінки обрання належного способу захисту та визначення правових наслідків визнання недійсним положення договору щодо збільшення вартості товару з огляду на приписи Закону України "Про публічні закупівлі".

Наведене підлягає оцінці судом касаційної інстанції за умови зокрема підтвердження підстав касаційного перегляду, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у відповідних правовідносинах.

6.4. Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

6.5. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

6.6. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

6.7. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

6.8. Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").

6.9. У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

6.10. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

6.11. Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

6.12. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2- 3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

6.13. Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").

6.14. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

6.15. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

6.16. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

6.17. Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.

6.18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

6.19. Судами встановлено, що, звертаючись до господарського суду в інтересах держави в особі Ради, Прокурор обґрунтовував позов тим, що внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод було змінено умови постачання товару, що призвело до безпідставного збільшення ціни за одиницю товару та зменшення фактично поставленої кількості товару, що не відповідає умовам тендерної документації та суперечить принципам процедури закупівлі.

На думку Прокурора, зазначені обставини порушують економічні інтереси держави у сфері контролю за ефективним і цільовим використанням бюджетних коштів, спричиняючи шкоду у вигляді незаконних витрат. Дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, оскільки використання коштів з порушенням встановлених норм підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що, у свою чергу, завдає шкоди інтересам держави. Звернення Прокурора до суду з цим позовом спрямоване на забезпечення правопорядку у сфері публічних закупівель, захист економічної конкуренції та дотримання всіма учасниками цих правовідносин принципу законності.

6.20. Слід зазначити, що відповідно до пункту 11 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.

6.21. Частиною першою статті 2 цього Закону обумовлено, що до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями (крім тих, які визначені у пунктах 1 і 2 цієї частини) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

6.22. За положеннями частини другої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

6.23. Статтею 18-1 цього Закону передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

6.24. Суд констатує, що Рада наділена обов`язком забезпечувати ефективне та раціональне використання бюджетних коштів, а також вживати заходів для запобігання порушенням інтересів держави у бюджетній сфері та сфері публічних закупівель. Відповідно, на неї покладено відповідальність за здійснення контролю за правомірністю укладених правочинів, їх відповідністю вимогам законодавства та принципам публічних закупівель.

6.25. На думку Скаржника, суди попередніх інстанцій застосували положення статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 903/865/20, від 14.12.2021 у справі № 917/562/21, відповідно до яких наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними або між органом місцевого самоврядування як засновником комунального підприємства та третіми особами, які здійснюють господарське правопорушення, на яке повинно реагувати комунальне підприємство як суб`єкт господарських відносин.

У зв`язку із наведеним Верховний Суд у вищенаведених постановах наголосив, що оскільки комунальне підприємство не є суб`єктом владних повноважень, а прокурором визначено порушення прав саме комунального підприємства як суб`єкта господарювання, а не безпосередньо територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування - звернення прокурора до суду в цій справі в інтересах держави є безпідставним.

6.26. Водночас Суд відхиляє посилання Скаржника на наведені висновки, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 сформулювала інший підхід, виходячи з того, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади;

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за умов, коли засновником особи та власником її майна є територіальна громада в особі Ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, вона є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів бюджету, а тому є належним позивачем у справі.

Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 а від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14.07.2022 у справі № 909/1285/21 та від 01.02.2023 у справі № 924/996/21, у яких він відхилив доводи прокурора щодо наявності в органів місцевого самоврядування повноважень здійснювати захист законних інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із закупівлею комунальними закладами товарів за бюджетні кошти, з посиланням на те, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними або між органом місцевого самоврядування як засновником комунального підприємства та третіми особами, які здійснюють господарське правопорушення, на яке повинне реагувати комунальне підприємство як суб`єкт господарських відносин, а також з посиланням на те, що відповідні органи місцевого самоврядування не були сторонами договорів про закупівлю.

6.27. У постанові від 12.03.2025 у справі № 924/524/24 Верховний Суд зазначив, що у категорії спорів щодо визнання недійсними положень договорів, укладених у межах публічних закупівель, звернення Прокурора в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та належного виконання договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі".

З огляду на це, представництво прокурором інтересів держави може бути обґрунтовано внаслідок звернення:

- в інтересах власника юридичної особи, яка є стороною оспорюваного договору (зокрема, в статусі замовника, покупця), за рахунок якої здійснюється оплата такого договору. Такий суб`єкт наділений визначеними законодавством повноваженнями щодо здійснення контролю за належним функціонуванням підпорядкованого підприємства чи установи, забезпеченням ефективного та правомірного витрачання коштів відповідно до визначених процедур. При цьому джерело походження таких коштів (державний або місцевий бюджет, власні надходження підприємства чи інші фінансові ресурси) не є визначальним, оскільки обов`язок нагляду (контролю) за фінансово-господарською діяльністю юридичної особи покладено на її власника незалежно від джерел фінансування.

Відтак, у разі виявлення порушень під час укладення чи виконання договору, які можуть вплинути на дотримання законодавства у сфері фінансово-господарської діяльності, саме власник такої юридичної особи, як суб`єкт, наділений повноваженнями щодо контролю за її діяльністю (забезпечення законності фінансових операцій і цільового використання коштів), має правові підстави для звернення до суду в статусі належного позивача;

- в інтересах розпорядника бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася оплата за оспорюваними правочинами. У такому випадку звернення обґрунтовується тим, що розпорядник коштів має безпосередній контрольний обов`язок щодо цільового та ефективного використання державних або місцевих фінансів, що є предметом відповідного договору. Його функції спрямовані на забезпечення дотримання вимог законодавства при здійсненні закупівель та використанні бюджетних коштів, а тому він може бути позивачем у справах, пов`язаних із їх нецільовим використанням;

- в інтересах органу державного фінансового контролю. Суд зазначає, що відповідно до Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, Державна аудиторська служба України здійснює моніторинг та контроль за дотриманням бюджетної дисципліни, законністю витрачання коштів та укладення договорів у межах бюджетного фінансування.

Відповідно, звернення прокурора в інтересах такого органу є обґрунтованим, якщо спір стосується порушень, що входять до його компетенції.

З огляду на це колегія суддів виснувала, що у кожному конкретному випадку визначення належного суб`єкта представництва інтересів держави здійснюється з урахуванням специфіки спірних правовідносин, характеру позовних вимог та правового статусу відповідних суб`єктів у сфері публічних закупівель. При цьому таке обґрунтування може засновуватися одночасно на сукупності повноважень відповідного суб`єкта, зокрема його статусу як власника юридичної особи, що є стороною договору, та розпорядника коштів, за рахунок яких здійснюється фінансування відповідних правочинів.

6.28. Отже, виходячи з актуального підходу Верховного Суду, у спорах, що стосуються законності та ефективності використання бюджетних коштів, інтереси територіальної громади, реалізація яких здійснюється через відповідну раду, можуть бути складовою інтересів держави. За таких умов і за наявності визначених законом підстав прокурор не позбавлений права звернутися до суду в інтересах ради як належного суб`єкта, уповноваженого на захист зазначених інтересів у цій категорії спорів.

6.29. Наведене підтверджує правильність визначення Прокурором Ради як належного позивача у спірних правовідносинах, а сам по собі факт існування корпоративних відносин між Радою та Відповідачем 1 не спростовує цього висновку й не свідчить про відсутність у неї повноважень та обов`язків щодо захисту інтересів територіальної громади, пов`язаних із законним та ефективним використанням бюджетних коштів.

6.30. За таких обставин суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Ради, а наведений висновок узгоджується з актуальними правовими підходами Верховного Суду у спорах цієї категорії.

6.31. Наведеним підтверджується необґрунтованість аргументів Скаржника, заявлених в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо перевірки дотримання вимог частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" при зміні істотних умов договору про закупівлю.

6.32. Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі". При цьому Верховний Суд звертає увагу, що цей Закон застосовується у редакції закону, що була дійсна станом на час виникнення спірних правовідносин.

6.33. Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

6.34. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

6.35. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

6.36. Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

6.37. Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

6.38. Згідно із частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

6.39. Частиною четвертою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

6.40. За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

6.41. У спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені у період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у двох редакціях: 1) Закону № 114-ІХ (договір про закупівлю та додаткова угода додаткова угода № 4 від 06.05.2021) та 2) Закону № 1530-ІХ (додаткові угоди до договору № 6 від 26.10.2021, № 11 від 09.02.2022). У зв`язку з чим під час оцінки цих правовідносин слід застосовувати законодавство, чинне на момент їх виникнення.

6.42. Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) слід зазначити таке.

6.43. Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ, чинній на момент укладення договору про закупівлю та оспорюваної додаткової угоди до нього № 2) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

6.44. У постановах Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, на які звертає увагу Скаржник, від 13.10.2019 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 16.02.2019 у справі № 910/6790/18 зазначено, що внесення змін до договору про закупівлю можливе лише у випадку коливання ціни товару на ринку, при цьому таке коливання повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

6.45. 04.01.2024 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

6.46. Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

6.47. Отже, згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов: збільшення ціни за одиницю товару до 10 %; збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку; така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю; обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

6.46. До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.

6.47. Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 1530-ІХ) суд зазначає таке.

6.48. Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".

6.49. Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.

6.50. Так, на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.

6.51. Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX, згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

6.52. Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

6.53. Проте пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як у редакції, викладеній Законом № 114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом № 1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

6.53. Водночас положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону у редакції Закону № 1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.

6.54. Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.

6.55. До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.

Відповідна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, до якої зупинявся розгляд касаційної скарги у цій справі.

6.56. З огляду на викладене, колегія суддів касаційного господарського суду зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (не відступила від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та зазначила, що внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові від 24.01.2025 у справі № 922/2321/22.

6.57. При цьому, Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, на яку звертає увагу Відповідач 1, згідно з яким сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10 % за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

6.58. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду відхилила як необґрунтовані доводи про наявність неоднакового праворозуміння пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме наявність відмінного від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, роз`яснення Міністерства економіки України, викладеного в листі від 24.11.2020 № 3304-04/69987-06, вказавши, що позиція Міністерства економіки України, викладена в листах, не є нормативно-правовим актом і тому не створювала та не створює для осіб жодних прав чи обов`язків щодо дотримання визначеної у них інформації. При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що надання Міністерством економіки України листів або роз`яснень, які суперечать висновку щодо застосування норм права, викладеному у постановах Верховного Суду, жодним чином не може вплинути на правильність застосування норм Закону України "Про публічні закупівлі".

З огляду на викладене, посилання Скаржника на необхідність врахування змісту листів Міністерством економіки України є необґрунтованими.

6.59. Судами попередніх інстанцій встановлено, що внаслідок укладання додаткових угод № 4, 6, 11 до договору від 18.10.2021 № 152 збільшено ціну за одиницю товару, а кількість палива зменшено.

Так, ціна на товар за додатковою угодою № 4 збільшена на 16,36 % (бензин А-92) та на 16,9 %% (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152, за додатковою угодою № 6 збільшена на 24,16 % (бензин А-92) та на 28,57% (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152, за додатковою угодою № 11 збільшена на 36,17% (бензин А-92) та на 39,88% (дизельне паливо) відповідно до ціни, встановленої в договорі № 152.

Одночасно Суди дослідили та надали оцінку доказам, якими Постачальник обґрунтовував підставність збільшення ціни та її розміру.

6.60. Верховний Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).

6.61. Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

6.62. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

6.63. Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

6.64. Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

6.65. Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (постанова Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24).

6.66. Верховний Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

6.67. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

6.68. Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (постанова Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).

6.69. На підтвердження обґрунтованості підвищення цін на бензин та дизельне паливо судом досліджено:

- експертний висновок Харківської торгово-промислової палати від 06.05.2021 № 80-ЦЗ/21, де проаналізовано стан середніх роздрібних цін на внутрішньому ринку України на бензин А-92 станом на 26.04.2021 та станом на 05.05.2021, та зазначено про зростання середнього значення вартості ціни на 5,87%, а також дизельного палива станом на 26.04.2021 та станом на 05.05.2021, та зазначено про зростання середнього значення вартості ціни на 6,32%;

- цінова довідка від 26.10.2021 № 364/04-22 Кременчуцького відділення Полтавської торгово-промислової палати, в якій на підставі аналізу отриманих даних, а саме: мережі Internet (НТЦ "Псіхея"), визначено, що відсоток коливання цін на бензин А-92 та дизельне паливо на дрібнооптовому ринку нафтопродуктів України з 06.05.2021 по 26.10.2021 становив +6,7% та +15,9% відповідно;

- цінова довідка від 08.02.2022 № 38/ 04-22 Кременчуцького відділення Полтавської торгово-промислової палати, в якій на підставі аналізу отриманих даних, а саме: мережі Internet (НТЦ "Псіхея"), визначено, що відсоток коливання цін на бензин А-92 та дизельне паливо на дрібнооптовому ринку нафтопродуктів України з 26.10.2021 по 08.02.2022 становив +9,7% та +8,8% відповідно.

Судами встановлено, що вказані висновки цінового моніторингу не можуть бути достатньою підставою для збільшення ціни, оскільки не містять відомостей щодо динаміки ціни на предмет закупівлі, а також в них відсутній аналіз вартості товару на конкретну дату укладання додаткових угод у порівнянні з попередніми періодами від дати укладання попередньої додаткової угоди. У зв`язку із чим відсутнє належне обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а вказана інформація не може підтверджувати коливання ціни на товар.

6.70. Отже, суди попередніх інстанцій установили, що жодними документами постачальника не обґрунтовано для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі, тобто чому таке підвищення цін на ринку зумовило неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, не наведено будь-яких причин, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним, а також, постачальником не доведено, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Крім того, у зв`язку із безпідставним підвищенням ціни за додатковими угодами, та відсутністю будь-яких розрахунків та обґрунтувань нової ціни, укладання додаткових угод на підставі незаконно підвищених складових тарифу, є необґрунтованим.

6.71. З урахуванням наведених доводів касаційної скарги, Суд не встановив порушення норм щодо дослідження та оцінки доказів, які привели до висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними, оскільки ними передбачено підвищення ціни на 39,88% від попередньо обумовленої, тобто з перевищенням максимального ліміту у 10 %, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам пункту 2 та 7 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

6.72. Вказане свідчить про правильність застосування судами попередніх інстанцій пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням сформованих і актуальних правових підходів Верховного Суду у спорах цієї категорії.

6.73. У свою чергу, наведеним спростовуються доводи Скаржника, заявлені у відповідному контексті на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо належного способу захисту у відповідній категорії спорів та правових наслідків визнання недійсним положення договору про збільшення вартості товару в контексті застосування Закону України "Про публічні закупівлі".

6.74. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

6.75. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

6.76. Пунктом 2 частини другою статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

6.77. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

6.78. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

6.79. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

6.80. За частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

6.81. У постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

При цьому було наголошено, що для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету. Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.

6.82. Тотожна позиція викладена також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 .03.2024 у справі № 904/192/22, постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 904/193/22, на які звертає увагу Скаржник,

6.83. З огляду на це, за обставинами цього спору звернення в інтересах держави з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів саме на користь головного розпорядника бюджетних коштів є належним способом захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин та спрямований на реальне відновлення порушеного бюджетного інтересу. У зв`язку з цим доводи Скаржника про обрання неналежного способу захисту є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо підставності заявлених вимог.

6.84. Отже, висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України узгоджуються з усталеними та чинними підходами Верховного Суду у спорах цієї категорії. Відтак доводи Скаржника, наведені у цьому аспекті як підстава касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також є безпідставними і не спростовують обґрунтованість прийнятих судових рішень.

6.85. Суди обох інстанції, визнавши недійсними оспорювані додаткові угоди відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, встановили, що наявні правові підстав для зобов`язання Відповідач 2 повернути до бюджету Кременчуцької міської територіальної громади безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 2 040 543,68 грн відповідно до вимог статті 1212 Цивільного кодексу України, як є різницю між сумою коштів, які фактично перераховано за дизельне паливо та бензин за ціною, визначеною з урахуванням додаткових угод, і сумою за ціною, визначеною у договорі без врахування додаткових угод.

6.86. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 висловлено, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права його учасників. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

6.87. Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, роз`яснюючи застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України, зазначив, що двостороння реституція є необхідним правовим наслідком визнання правочину недійсним і не може бути проігнорована сторонами. Повернення всього отриманого за таким правочином є юридичним обов`язком, що виникає безпосередньо з норм закону та факту недійсності правочину.

6.88. Водночас у цій справі судами за встановлених обставин, Відповідач 2 не здійснив поставку товару на відповідну суму, а отже, відсутні передумови для застосування двосторонньої реституції відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України.

6.89. Так у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, на яку звертає увагу Скаржник, предметом розгляду було питання правової природи коштів, отриманих за договором у разі нікчемності (недійсності) додаткових угод до цього договору. У зазначеній справі Верховний Суд досліджував механізм повернення коштів у контексті застосування Закону України "Про публічні закупівлі" та зроблено висновок, що правовою підставою для задоволення вимог про стягнення надмірно сплачених коштів (коштів, сплачених за товар, який так і не було поставлено) є частина перша статті 670 Цивільного кодексу України.

6.90. У постанові від 20.03.2019 у справі № 607/5422/16-ц, на неврахування якої посилається Скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 Цивільного кодексу України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

6.91. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, розглядаючи спір щодо визнання недійсним договору, укладеного в порядку Закону України "Про публічні закупівлі", та повернення сплачених коштів, зазначила, що грошові кошти, отримані відповідачем у вигляді різниці між ціною за одиницю товару, передбаченою договором, і ціною, встановленою додатковою угодою, є такими, що були безпідставно набуті. Оскільки правова підстава їх отримання відпала, відповідач зобов`язаний їх повернути, відповідно до приписів статей 216 та 1212 Цивільного кодексу України.

6.92. Колегія суддів наголошує, що враховуючи ієрархію правових висновків Верховного Суду, висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів (постанова Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20), а відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

6.93. Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

6.94. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

6.95. Ураховуючи, що оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, суди обґрунтовано виходили з необхідності визначення суми безпідставно одержаних грошових коштів як різниці між: сумою, фактично сплаченою за дизельне паливо та бензин за ціною, сформованою з урахуванням таких додаткових угод, та сумою, що підлягала сплаті за ціною, встановленою основним договором без урахування додаткових угод.

6.96. При цьому, вказуючи про неналежність здійсненого судами розрахунку, Скаржник обмежується загальними твердженнями та фактично не спростовує наведених у судових рішеннях висновків.

Зокрема, Скаржник не наводить власного альтернативного розрахунку суми, яка, на його думку, підлягає стягненню, не конкретизує, у чому саме полягає помилка у визначенні різниці між фактично сплаченими коштами та сумою, що мала бути сплачена за цінами первісного договору без урахування додаткових угод. Так само Скаржник не зазначає, які саме показники (обсяги поставки, ціни, платежі, періоди) були враховані судами неправильно або не були враховані взагалі, і не обґрунтовує, яким чином це могло вплинути на кінцевий результат.

Крім того, посилання Скаржника на "неточність" розрахунку не супроводжується вказівкою на конкретні докази, які суди попередніх інстанцій не дослідили або відхилили безпідставно, та не містить належного обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. За таких умов наведені доводи зводяться до незгоди з установленими судами обставинами та оцінкою доказів, що саме по собі не є підставою для їх перегляду в касаційному порядку.

6.97. З огляду на викладене суди правильно визначили правову природу коштів, які підлягають поверненню у зв`язку з визнанням спірних додаткових угод недійсними, та обґрунтовано виходили з необхідності стягнення різниці між фактично сплаченими сумами за цінами, сформованими з урахуванням таких угод, і сумами, що підлягали сплаті за умовами основного договору без їх урахування. Натомість Скаржник належним чином не спростував підставність здійсненого судами розрахунку.

6.98. За таких обставин наведені доводи не дають підстав для висновку про помилковість висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про узгодженість застосованого ними підходу з правовими позиціями Верховного Суду у спорах цієї категорії.

6.99. Вказаним підтверджується необґрунтованість доводів Скаржника, заявлених у відповідному контексті на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

7. Висновки Верховного Суду

7.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

7.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

7.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

7.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.

8. Розподіл судових витрат

8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Кременчуцьке комунальне автотранспортне підприємство 1628" Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 20.09.2024 у справі № 922/1328/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко