ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" січня 2026 р. Cправа № 902/1564/25

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В. при секретарі судового засідання Андрущенко Г.В.,

представники позивача та відповідача не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця Зорі Сергія Вячеславовича ( АДРЕСА_1 )

до: Фізичної особи-підприємця Паламарчук Надії Володимирівни ( АДРЕСА_2 )

про стягнення 61614,97 грн

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Зоря Сергій Вячеславович звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Паламарчук Надії Володимирівни про стягнення за Договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1п від 30.12.2024 61614,97 грн заборгованості, з яких 57305,00 грн основного боргу, 2920,52 грн інфляційних втрат та 1389,45 грн 3 % річних.

Ухвалою суду від 19.11.2025 позов залишено без руху на підставі ч.1 ст.174 Господарського процесуального кодексу України та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків: 10 днів з дня вручення ухвали суду.

01.12.2025 до суду надійшла заява (б/н від 25.11.2025) на виконання ухвали суду від 19.11.2025.

Ухвалою суду від 02.12.2025 відкрито провадження у справі №902/1564/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання).

08.12.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 08.12.2025), в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову та здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 09.12.2025 судом здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.01.2026. Також даною ухвалою продовжено строк підготовчого провадження передбачений ч. 3, ст. 177 ГПК України на 30 днів.

12.01.2026 від позивача надійшла заява (б/н від 10.01.2026) про проведення судового засідання за його відсутності.

В судовому засіданні 12.01.2026 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.01.2026.

Ухвалою суду від 12.01.2026 повідомлено сторін про дату судового засідання.

13.01.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (б/н від 12.01.2026).

22.01.2026 від представника відповідача до суду надійшло клопотання (б/н від 22.01.2026) в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, в зв`язку з участю в іншому судовому засіданні.

В судовому засіданні 28.01.2026 представники позивача та відповідача правом участі не скористались.

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи наявне клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Щодо обізнаності позивача про судове засідання, суд зазначає наступне.

Ухвалу суду від 12.01.2026 надіслано позивача до електронного кабінету у системі ЄСІТС. Згідно довідки про доставку електронного листа, що оформлена відповідальним працівником Господарського суду Вінницької області ухвалу суду від 12.01.2026 надіслано Фізичній особі-підприємцю Зорі С.В. та доставлено до електронного кабінету.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставляння копії судового рішення до електронного кабінету особи. За таких обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце судового слухання, однак сторони не скористалися своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності належно повідомлених сторін.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні 28.01.2026 в зв`язку з неявкою учасників справи на проголошення вступної та резолютивної частини рішення остання долучена до матеріалів справи без проголошення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 30.12.2024 між сторонами укладено Договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1п від 30.12.2024.

Також 30.12.2024 між Фізичною особою-підприємцем Паламарчук Надією Володимирівною (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Зорею Сергієм Вячеславовичем (Виконавець) оформлено заявку-договір №1.

За змістом якої Виконавець повинен здійснити перевезення вантажу маршрутом м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна). Сума фрахту (крім додаткових витрат): 131305,00 грн (безготівкова форма розрахунку) протягом 15 банківських днів за оригіналами.

Виконавець взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, вантаж доставлений вантажоодержувачу. Перевізник виконав умови Заявки, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №Е002772.

Виконання зобов`язань з наданих транспортних послуг також підтверджується обопільно підписаним актом наданих послуг №13 від 18.01.2025.

Відповідачем частково здійснено оплату за надані послуги.

28.05.2025 та 16.09.2025 позивачем на адресу відповідача надіслано претензії (вих. №3/01-01 та вих. №4/01-01) з вимогою погашення заборгованості за прийняті послуги з вантажного перевезення.

Заборгованість відповідача перед позивачем складає 57305,00 грн.

З метою захисту своїх прав Фізична особа-підприємець Зоря Сергій Вячеславович звернувся з позовам до суд про стягнення з Фізичної особи-підприємця Паламарчук Надії Володимирівни 57305,00 грн основного боргу, 2920,52 грн інфляційних втрат та 1389,45 грн 3 % річних.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Доводи зводяться до відсутності вини відповідача, оскільки період виконання договору припав на час військової агресії російської федерації проти України, у зв`язку з якою запроваджений воєнний стан на території України, що обумовило виникнення несприятливої фінансової ситуації для відповідача.

За твердженнями відповідача, строк виконання зобов`язання відповідача з оплати наданих послуг за договором-замовленням на перевезення вантажу є таким, що не настав.

Також відповідач заперечує проти нарахованих штрафних санкцій та зазначає про сплив позовної давності, що діяв на момент виникнення спірних відносин.

У відповіді на відзив позивач підтримує заявлені позовні вимоги та зазначає що доводи відповідача не спростовують укладення та виконання договору перевезення.

Також позивач зазначає, що посилання форс-мажорні обставини не є підставою для звільнення від відповідальності. А отже, позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення боргу та нараховано штрафні санкції.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Частинами 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

В підтвердження надання послуг позивачем до матеріалів справи додано обопільно підписаний акт наданих послуг №13 від 18.01.2025, рахунок на оплату та міжнародну товарно-транспортну накладну CMR Е0002772.

Відповідачем частково здійснювались оплати, зокрема останній платіж здійснено 04.07.2025 на суму 6000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №642 від 04.07.2025.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про наявність між сторонами зобов`язальних відносин на підставі заявки-договору №1 від 30.12.2024 та факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем послуг відповідачу та відсутність повної та своєчасної оплати зі сторони останнього за надані послуги.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 57305,00 грн заборгованості за заявкою-договором №1 від 30.12.2024 правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 2920,52 грн інфляційних втрат та 1389,45 грн 3 % річних.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України.

Здійснивши перевірку розрахунку суми 3% річних та інфляційних втрат, судом не виявлено помилок, тому вимоги позову в частині стягнення з відповідача 1389,45 грн 3% річних та 2920,52 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо наявності підстав для звільнення його від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а тому підлягають задоволенню, з наведених вище мотивів.

На підставі ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи повне задоволення позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн підлягаю віднесенню на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Паламарчук Надії Володимирівни ( АДРЕСА_2 , код - НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Зорі Сергія Вячеславовича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_2 ) 57305,00 грн - основного боргу за заявкою-договором №1 від 30.12.2024, 2920,52 грн -інфляційних втрат та 1389,45 грн - 3 % річних та 3028,00 грн - судових витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Примірник повного судового рішення надіслати в зареєстровані електронні кабінети в підсистемі ЄСІТС Електронний суд.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 09 лютого 2026 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи