ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/5015/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А.О.,

представників учасників справи:

позивача - Фізичної особи-підприємця Жукова Павла Юрійовича (далі - ФОП Жуков П.Ю., позивач, скаржник) - Ткачук В.П. (адвокат),

відповідача - Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", відповідач) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ФОП Жукова П.Ю.

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 (головуюча - суддя Чебикіна С.О.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 (головуючий - суддя Буравльов С.І., судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В.)

у справі за позовом ФОП Жукова П.Ю.

до АТ КБ "ПриватБанк"

про визнання недійсним одностороннього правочину та зобов`язання відновити обслуговування.

ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним одностороннього правочину та зобов`язання відновити обслуговування.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ФОП Жуков П.Ю. звернувся до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним одностороннього правочину про відмову від підтримання ділових відносин, відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин, розірвання договору і закриття рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ "ПриватБанк" ФОП Жукова П.Ю. та зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" відновити банківське обслуговування.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно в односторонньому порядку розірвав укладений між сторонами договір і закрив рахунок на підставі частини першої статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення".

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 17.09.2025, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 25.11.2025 у справі №910/5015/25, відмовив ФОП Жукову П.Ю. у задоволенні позову.

2.2. Висновки судів мотивовані тим, що направлення відповідачем повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору банківського обслуговування узгоджуються з приписами Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ФОП Жуков П.Ю. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 у справі №910/5015/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ФОП Жукова П.Ю. до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним одностороннього правочину про відмову від підтримання ділових відносин, відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин, розірвання договору і закриття рахунку та зобов`язання відновити банківське обслуговування задовольнити у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. ФОП Жуков П.Ю. у касаційній скарзі з посиланням на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що:

1) з оскаржуваними судовими рішеннями погодитися не може та вважає, що при прийнятті цих рішень мало місце неправильне застосування норм матеріального права - абзацу 3 частини першої статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", пункту 61 розділу ІV Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 №65 (далі - "Положення від 19.05.2020"), а саме тлумачення цих норм без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наступних постановах Верховного Суду: від 20.01.2022 у справі №910/18504/20; від 28.02.2023 у справі №910/10855/21; від 30.10.2023 у справі №522/14008/21; від 17.10.2024 у справі №910/18889/23; від 22.05.2025 у справі №910/8801/24; від 27.05.2025 у справі №910/6311/24;

2) відсутній висновок Верховного Суду щодо спільного застосування преамбули Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", за умови підтвердження відсутності вчинення будь-яких правопорушень всіма правоохоронними та податковими органами.

4.2. Також скаржник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, надані ФОП Жуковим П. Ю. на обґрунтування правомірності операцій щодо переказу коштів з використанням рахунку, відкритого відповідачем, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушили вимоги статей 13, 74, 76 - 79 ГПК України та не врахували висновки щодо застосування зазначених норм права, викладених у постановах від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 19.06.2025 у справі №910/10855/24 щодо змагальності процесу, стандартів доказування та стандарту переваги більш вагомих доказів (які підлягають врахуванню безвідносно до подібності правовідносин у певній справі).

5. Позиція іншого учасника справи

5.1. Мужевська Євгенія Леонідівна від імені АТ КБ "ПриватБанк" 26.01.2026 через підсистему "Електронний суд" (зареєстровано судом 27.01.2026) подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому заперечує проти доводів скаржника та просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що між ФОМ Жуковим П.Ю. та АТ КБ "ПриватБанк" 18.05.2021 укладено договір на отримання банківських послуг шляхом прийняття публічної оферти, в результаті чого позивач став клієнтом відповідача та отримував банківські послуги.

6.2. АТ КБ "ПриватБанк" 07.02.2025 прийняло рішення про відмову від підтримання ділових/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману банк. Вказане рішення прийнято на підставі частини першої статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного банку України №65, внутрішніми документами банку з питань фінансового моніторингу, з урахуванням результатів здійснених заходів належної перевірки, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій.

6.3. АТ КБ "ПриватБанк" листом від 08.02.2025 №20.1.0.0.0/7-2502208/129 повідомило ФОП Жукова П.Ю. про відмову від підтримання ділових/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману банк. Внаслідок прийнятого рішення про відмову від підтримання ділових відносин та обслуговування достроково за ініціативою банку розриваються укладені договори банківського обслуговування/депозитні (вкладні) договори без перерахунку процентів на вклад (депозит) та договори, укладені з метою отримання інших банківських послуг (продуктів), що не передбачають відкриття поточних рахунків (крім кредитних договорів), та закриваються поточні/депозитні та інші рахунки після здійснення завершальних операцій за цими рахунками.

6.4. Суди встановили, що спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідачем, на думку позивача, в односторонньому порядку безпідставно прийнято рішення про відмову від підтримання ділових відносин та обслуговування достроково та за його ініціативою розірвано укладений договір банківського обслуговування.

6.5. Апеляційний господарський суд зазначив, що за результатами дослідження фінансових операцій позивача відповідно інформації з алерту UU1994RA, виявлення дропів (застосування ЄПЗ у нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз (посилання eantifraud.privatbank.ua), які враховують рекомендації Національного банку України, що викладені в листі від 10.08.2023, відповідачем було встановлено, що позивач:

- має концентровану кількість операцій зарахування чи списання Р2Р переказів на день;

- має ознаки "накопичення" та виведення коштів, отриманих через Р2Р перекази;

- має значні обсяги та кількість операцій P2P переказів;

- мета та суть фінансових операцій незрозуміла;

- джерела походження коштів не з`ясовано;

- подальше використання коштів - не відомо;

- фінансові операції мають транзитний характер.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 15.12.2025 відкрив касаційне провадження у справі №910/5015/25 за вказаною касаційною скаргою на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України та призначив її до розгляду на 03.02.2026.

7.2. Верховний Суд протокольною ухвалою від 03.02.2026 відзив на касаційну скаргу, поданий Мужевською Євгенією Леонідівною від імені АТ КБ "ПриватБанк" повернув без розгляду з огляду на те, що подані документи (довіреність, посадова інструкція головного юристконсульта Департаменту судового захисту та витяг з наказу про переведення на посаду головного юристконсуль та Департаменту судового захисту) не є належними доказами на підтвердження повноважень Мужевської Євгенії Леонідівни діяти від імені АТ КБ "ПриватБанк" у суді касаційної інстанції.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції.

8.2. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. У контексті доводів касаційної скарги на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

8.6. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.7. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

8.8. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.10. Щодо того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.11. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.12. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.13. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

8.14. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.15. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

8.16. У справах №910/18504/20, №910/10855/21, №522/14008/21, №910/18889/23; №910/8801/24 та №910/6311/24, на які посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги про визнання недійсними односторонніх правочинів, вчинених банками, щодо розірвання договорів з клієнтами у зв`язку зі встановленням їм неприйнятно високого рівня ризику.

8.17. Зі змісту постанов від 20.01.2022 у справі №910/18504/20, від 28.02.2023 у справі №910/10855/21, від 30.10.2023 у справі №522/14008/21, на які посилається скаржник, узагальнено убачається, що Верховний Суд погодився із висновками господарських судів про наявність підстав для задоволення позовів, оскільки за встановлених судами обставин банки не довели належними і допустимими доказами факти вчинення клієнтами фінансових операцій, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності в сфері фінансового моніторингу та існування ризику застосування банками відповідних заходів впливу присвоєння клієнтам неприйнятно високого ризику (в одних випадка - банк не здійснив переоцінку ризику на підставі наданих клієнтами запитуваних документів, в інших випадках - не надав підтверджуючі документи на правомірність своїх дій та відсутність порушення прав клієнтів, не дотримався процедури звернення до спеціально уповноваженого органу в порядку, визначеному законом), відповідно підстав для відмови від ділових стосунків з клієнтами у банку не було.

8.18. У справі №910/18889/23, на яку посилається скаржник, Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди попередніх інстанцій, порушивши частину шосту статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частину четверту статті 236 та частину сьому статті 301 ГПК України, не врахували висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального та процесуального права, в результаті чого залишили поза увагою необхідність з`ясування обставин наявності або відсутності відповідного рішення компетентного органу відповідача про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, дати, підстав його прийняття та відповідність встановленій внутрішніми документами процедурі та, як наслідок, не перевірили обґрунтованості встановлення банком позивачу у відповідному рішенні категорії ризику на рівні неприйнятно високого з урахуванням заперечень останнього проти визначення такого рівня ризику із наданням відповідних доказів. Отже, за висновками касаційного господарського суду, суди попередніх інстанцій не з`ясували обставин наявності відповідного рішення банку, його повноти, вмотивованості та відповідності встановленій процедурі прийняття, хоча за нормами чинного законодавства повідомленню клієнта про відмову від ділових відносин передує прийняття банком відповідного обґрунтованого рішення у вигляді документа, передбаченого внутрішніми правилами (програмами тощо).

8.19. У справі №910/6311/24, на яку посилається скаржник, Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки оскаржувані рішення в цій справі не містять належного мотивування: чи існували достатні підстави вважати, що скаржник вчиняв платіжні операції, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності; якими доказами це підтверджується; за яким(и) критерієм(ями) скаржнику встановлено неприйнятно високий ризик. За висновками касаційного господарського суду, суди зобов`язані оцінити надані докази, дослідити підстави та обґрунтованість встановлення скаржнику відповідної категорії ризику, перевірити проведення внутрішньої перевірки та прийняття рішення про відмову відповідача від ділових відносин на предмет відповідності законодавству та встановленій внутрішній процедурі.

8.20. У справі №910/8801/24, на яку посилається скаржник, Верховний Суд залишив без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 у справі № 910/8801/24, якою змінено рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 (про відмову у задоволенні позовних вимог) в його мотивувальній частині, та зазначив, що зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин справи на підставі оцінки доказів, у тому числі результатів проведення внутрішньої перевірки банку, дослідив підстави та дійшов висновку про обґрунтованість встановлення клієнту (підприємцю) категорії ризику на рівні неприйнятно високого. У зв`язку з чим односторонній правочин банку про відмову від ділових відносин з позивачкою відповідає чинному законодавству, підстави для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України відсутні.

8.21. У справі №910/5015/25, що переглядається, предметом позову є визнання недійсним одностороннього правочину та зобов`язання відновити обслуговування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно в односторонньому порядку розірвав укладений між сторонами договір і закрив рахунок на підставі частини першої статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення".

8.21.1. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що виходячи з аналізу норм Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з нормами спеціального законодавства про фінансовий моніторинг, вбачається, що банки зобов`язані встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин стосовно клієнтів у разі, зокрема, неможливості виконувати визначені Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій з легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. У разі встановлення для клієнта (групи клієнтів) неприйнятно високого ризику, банк в тому числі у порядку статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" зобов`язаний відмовитись від договірних відносин з таким (такими) клієнтами.

8.21.2. Суд першої інстанції також зазначив, що не витребування банком документів та відомостей для уточнення інформації про клієнта на підтвердження чи спростування підстав припинення договірних відносин є правом банку, а не обов`язок щодо витребування інформації у клієнта, оскільки передбачено пунктами 3.1.1.7.1, 3.1.1.7.1 Умов та Правил надання банківських послуг та частини сьомої статті 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

8.21.3. Отже, за висновками судів, направлення відповідачем повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору банківського обслуговування узгоджуються з приписами Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

8.22. Верховний Суд, проаналізувавши наведені висновки судів попередніх інстанцій, перевіривши та надавши оцінку доводам скаржника, зазначає таке.

8.23. Суди встановили, що між ФОМ Жуковим П.Ю. та АТ КБ "ПриватБанк" 18.05.2021 укладено договір на отримання банківських послуг шляхом прийняття публічної оферти, в результаті чого позивач став клієнтом відповідача та отримував банківські послуги.

8.24. За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша статті 1066 ЦК України).

8.25. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частини перша, друга статті 1068 ЦК України).

8.26. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).

8.27. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

8.28. Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 1075 ЦК України банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.

8.29. Суб`єктами первинного фінансового моніторингу, зокрема, є банки (пункт 1 частини другої статті 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення").

8.30. Згідно з частиною шостою статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:

- неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;

- наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

8.31. Неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу (пункт 39 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення").

8.32. Питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

8.33. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей (абз. третій частини першої статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення").

8.34. Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені також Положенням №65 відповідно до якого:

- у випадках, передбачених статтею 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", банк зобов`язаний здійснювати належну перевірку, зокрема, наявних клієнтів (пункт 1 додатку 1 до Положення №65);

- у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах, зокрема, з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, а також щодо: 1) клієнтів, щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій з легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом; 2) клієнтів, щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками - банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (пункт 61 розділу IV Положення №65);

- у випадках, встановлених частиною першою статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції (пункт 1 додатку 12 до Положення №65).

8.35. У пунктах 34 - 37 Положення № 65 передбачено, що:

- банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку;

- ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації;

- банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень;

- банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.

8.36. При цьому банк самостійно у внутрішніх документах, зокрема, із запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, визначає:

- критерії ризиків з урахуванням критеріїв ризиків, установлених у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національним банком; пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46 розділу IV Положення №65);

- види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки (пункт 5 додатку 6 до Положення №65);

- порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/відкриття рахунка (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (підпункт 8 пунтку 26 розділу ІІІ Положення № 65);

- порядок відмови в передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити (пункт 8 додатку 12 Положення НБУ № 65);

- складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" у кожному випадку (підпункт 3 пункту 8 додатку 12 Положення НБУ № 65);

- порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті підпункт 5 пункту 8 додатку 12 Положення НБУ № 65).

8.37. Верховний Суд неодноразово наголошував (справи №910/18504/20, №910/10855/21, №910/18889/23, №910/6311/24, на які, зокрема, посилається скаржник), що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

8.38. У постанові від 09.01.2024 у справі №922/1253/23 Верховний Суд зазначив, що приписи статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів" (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) уповноважують банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику.

8.39. Верховний Суд неодноразово наголошував, що:

- обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи;

- важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою;

- зазначений у статті 79 ГПК України стандарт доказування як «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач;

- необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу;

- на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

8.40. Колегія суддів звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи у порядку статті 86 ГПК України. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17]. Такі ж висновки щодо застосування стандарту переваги більш вагомих доказів зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

8.41. Однак, як убачається з обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій (див. розділ 6 цієї постанови), а також їх висновків (див. пункти 8.21 - 8.21.3 цієї постанови), суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не навели жодних мотивувань чи існували достатні підстави вважати, що скаржник вчиняв платіжні операції, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності; якими доказами це підтверджується; за яким(и) критерієм(ями) скаржнику встановлено неприйнятно високий ризик.

8.42. Отже, суди попередніх інстанцій, порушивши вимоги частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини четвертої статті 236 та частини сьомої статті 301 ГПК України, не врахували неведених вище висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального та процесуального права (судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику), в результаті чого залишили поза увагою необхідність з`ясування обставин наявності або відсутності відповідного рішення компетентного органу відповідача про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, дати, підстав його прийняття та відповідність встановленій внутрішніми документами процедурі та, як наслідок, не перевірили обґрунтованості встановлення банком позивачу у відповідному рішенні категорії ризику на рівні неприйнятно високого з урахуванням заперечень останнього проти визначення такого рівня ризику із наданням відповідних доказів.

8.43. Верховний Суд звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

8.44. Отже, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування вказаних у цьому розділі постанови норм права та залишили поза увагою положення статей 73-79, 86, 236 ГПК України щодо обов`язку, визначеного процесуальним законом, стосовно повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, подаючи відповідні докази, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.45. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.46. З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та зазначених положень матеріального і процесуального законодавства Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги про порушення окреслених вище норм права судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень є частково обґрунтованими з означених у цій постанові міркувань, а підстави касаційного оскарження частково підтвердженими.

8.47. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зазначені у цій постанові та порушили норми процесуального права (статті 73-79, 86, 236 ГПК України), що мало своїм наслідком не встановлення обставин, на підставі наданих сторонами доказів, що є визначальними, вагомими, ключовими і першочерговим у цій справі у вирішенні цього спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.48. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та у справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку частково знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило, з огляду на доводи та докази, надані учасниками справи, встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції передбаченими статтю 300 ГПК України.

9.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.4. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.5. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.6. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує судові рішення та передає справу на новий до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Жукова Павла Юрійовича задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 у справі №910/5015/25 скасувати.

3. Справу №910/5015/25 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов