ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/15746/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання Дуб С.І.,

представників учасників справи:

від позивача: Горбач А.М.,

від відповідача: Сібілєв М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення Господарського суду міста Києва (Зеленіна Н.І.)

від 07.05.2025

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

від 21.05.2025

на постанову Північного апеляційного господарського суду (Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.)

від 23.09.2025 (повний текст складено 22.10.2025)

та на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду (Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.)

від 21.10.2025 (повний текст складено 24.10.2025)

та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп"

на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду (Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.)

від 21.10.2025 (повний текст складено 24.10.2025)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп"

про стягнення штрафних санкцій у розмірі 7 703 993,57 грн

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України (далі - Позивач, Скаржник-1) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" (далі - Відповідач, Скаржник-2) про стягнення 7 703 993,57 грн, з яких: 3 499 687,33 грн пені та 4 204 306,24 грн штрафу.

2. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Відповідачем зобов`язань за договором № про закупівлю послуг від 14.12.2022 в частині дотримання строків виконання робіт.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача штраф у розмірі 17 370, 83 грн, пеню у розмірі 471 805,63 грн та судовий збір у розмірі 7337,65 грн. В іншій частині позову відмовлено.

4. Вказане рішення суду мотивоване тим, що оскільки договір, укладений між сторонами, за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, тож з урахуванням законодавчих норм та умов договору було зроблено висновок, що відповідальність підрядника у виді штрафних санкцій (пені та штрафу) настає у разі прострочення виконання Відповідачем робіт у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання. Відтак, в результаті здійснення перерахунку заявлених до стягнення з Відповідача штрафних санкцій, позов задоволено в частині 471 805,63 грн пені та 17 370,83 грн штрафу.

5. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2025 стягнуто з Позивача на користь Відповідача 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

6. Мотивуючи додаткове рішення суд першої інстанції врахував фактичний обсяг наданих адвокатських послуг Відповідачу, обґрунтованість поданих документів, ступінь складності цієї справи, критерій реальності, пропорційності до предмета спору і розумності розміру заявлених Відповідачем витрат, відсутність обґрунтованих підстав Позивача для зменшення заявленого Відповідачем розміру витрат на правничу допомогу, а також часткове задоволення позовних вимог.

7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 вказані рішення та додаткове рішення Господарського суду міста Києва залишені без змін.

8. Суд апеляційної інстанції додатково зазначив таке:

- основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет договору, - це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого договору. При цьому, виконанням підрядником одного із перерахованих у графіку виконання робіт (додаток № 3 до договору) етапу робіт не досягається загальний результат, на досягнення якого було укладено договір, а тому є вірним висновок суду першої інстанції, що договір за правовою природою є договором будівельного підряду, правовідносини щодо якого регулюються положеннями, зокрема, статті 875 ЦК України.

- формулювання пункту 10.2 договору, яким передбачені штрафні санкції у випадку несвоєчасного виконання робіт, взагалі не містить словосполучення "етапи робіт". Натомість, пункт оперує поняттям "виконання робіт", а також "при порушенні строку виконання робіт". А тому, вживаючи формулювання "…у випадку несвоєчасного виконання робіт…" та "…при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 календарних днів підрядник додатково сплачує…" сторони мали на меті покладення на боржника відповідальність за прострочення саме кінцевого строку виконання робіт, а не за несвоєчасне виконання кожного окремого етапу робіт.

9. Щодо додаткового рішення, суд апеляційної інстанції зазначив таке:

- Відповідач у відзиві на позовну заяву від 10.01.2025 заявив вимогу про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000,00 грн, на доведення яких, у відповідності до положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, має намір подати докази, - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і Відповідачем надано такі докази в межах цього строку (договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору, ордери та свідоцтва, - до закінчення судових дебатів, а акт приймання-передачі № 07/05 від 07.05.2025 до додаткової угоди, - протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду);

- адвокатом Відповідача складено та подано до суду відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, додаткові пояснення по справі, також адвокати Відповідача приймали участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, що підтверджується матеріалами справи (протоколи судового засідання);

- акт приймання-передачі № 07/05 від 07.05.2025 до додаткової угоди № 23/12-2 від 23.12.2024, усупереч твердженням скаржника, містить опис наданих юридичних послуг (вироблення, узгодження правової позиції та написання відзиву на позовну заяву, заперечень, представництво інтересів відповідача у господарському суді міста Києва) та підтверджує факт надання цих послуг, розмір яких сторони визначили у фіксованому розмірі 70 000,00 грн;

- стосовно тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції під час вирішення питання про судові витрати мав застосувати положення ч. 9 ст. 129 ГПК України, то такі доводи є помилковими. Зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у зазначений спосіб.

10. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 заяву Відповідача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/15746/24 задоволено частково, стягнуто з Позивача на користь Відповідача 15 000 грн за супровід справи в суді апеляційної інстанції.

11. Додаткова постанова мотивована наступним:

- Відповідачем надано докази в межах строку (договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору, ордери та свідоцтва, - до закінчення судових дебатів, а акт приймання-передачі до додаткової угоди, - протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду);

- правова (професійна правнича) допомога надана у відповідності із Додатковою угодою №23/12-2 від 23.12.224 до договору про надання правової допомоги 17.10-1 від 17.10.2023;

- акт приймання-передачі № 23/09 від 23.09.2025 до додаткової угоди № 23/12-2 від 23.12.2024, усупереч твердженням скаржника, містить опис наданих юридичних послуг (вироблення, узгодження правової позиції та написання відзиву на апеляційну скаргу, формування та направлення документів по суті спору, представництво інтересів відповідача у Північному апеляційному господарському суді) та підтверджує факт надання цих послуг, розмір яких сторони визначили у фіксованому розмірі 83 500,00 грн;

- враховуючи подане Позивачем заперечення проти заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу, беручи до уваги те, що правова позиція Відповідача була сталою, і адвокат Пушинський М.В. надавав правову допомогу Відповідачу в цій справі в суді першої інстанції і правова позиція була незмінна, та те, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного між ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, суд апеляційної інстанції вважає справедливим та розумним стягнути з Позивача на користь Відповідача 15 000,00 грн за супровід справи в суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційних скарг. Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, та стислий виклад позиції інших учасників справи

12. Скаржник-1 (Позивач), з використанням підсистеми "Електронний суд", звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2025, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 7 214 817,11 грн., скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2025, та направити справу №910/15746/24 на новий розгляд.

13. Підставами касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 Скаржник-1 визначив пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

14. В обґрунтування пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Скаржник-1 зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме застосування положень статей 530, 628, 837, 846 ЦК України та статті 875 ЦК України, викладених у:

- постанові від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18 (щодо строків виконання робіт з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником графіку виконання робіт, що додається до договору та є невід`ємною його частиною);

- постанові від 25.02.2020 у справі № 911/2309/18 (щодо того, що за загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт, зокрема і тих, які стосуються виконання підрядником підготовчих робіт в межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт»);

- постанові від 01.08.2022 у справі № 917/1056/20 (щодо того, що з аналізу частини 1 статті 530, частини 1 статті 846 ЦК України вбачається, що підрядник зобов`язаний виконати підрядні роботи за завданням замовника у строк (термін), встановлений у договорі підряду, з урахуванням строків (термінів) виконання окремих етапів робіт, якщо такі визначено у договорі підряду).

15. Обґрунтовуючи пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України Скаржник-1 зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статей 837 та 846 ЦК України у відносинах між Позивачем та Відповідачем, у тому числі можливість нарахування пені та штрафу за прострочення підрядником виконання окремих етапів робіт. Також, за твердженням Скаржника, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування приписів частини 3 статті 883 ЦК України щодо нарахування [пені та штрафу] за порушення окремих етапів робіт, передбачених договором будівельного підряду.

16. Вказуючи підставою касаційного оскарження пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України з підстав, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України, Скаржник-1 зазначає про невірне тлумачення та кваліфікацію договору судами попередніх інстанцій. Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій не дослідили Договір від 14.12.2022 №, формально зазначивши, що даний Договір є договором будівельного підряду без будь-якого обґрунтування відсутності у ньому обов`язкових вимог (щодо наявності проектно-кошторисної документації, фронту робіт (будівельного майданчику) та будівництва певного об`єкту і здача його в експлуатацію), у той час, як фактично предметом Договору є заміна діючого обладнання ВОГ (вузла обліку газу) на нове, тобто заміну старих лічильників газу на нові без створення нового об`єкту або його реконструкції.

17. Підставою оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2025 Скаржник-1 вказав пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначив, що приймаючи рішення про стягнення із Позивача витрат на правничу допомогу, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування частини 9 статті 192 та статті 221 ГПК України, викладені у постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 905/671/19.

18. У касаційній скарзі на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 Скаржник-1 просить: скасувати додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі № 910/15746/24; ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ «Газойлтехнопайп» про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у справі № 910/15746/24; судові витрати покласти на Відповідача.

19. Підставою касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції Скаржник-1 визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказав, що суд апеляційної інстанцій не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у:

- постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24 (щодо порушення процедури подання доказів розміру понесених судових витрат, визначеної статтею 221 ГПК України, та не доведення наявності поважних причин, які унеможливили подання цих доказів до закінчення судових дебатів);

- постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (щодо того, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу);

- постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 905/671/19 (відповідно до положень ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору);

- постанові Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення).

20. У тексті касаційної скарги Скаржник-1 вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положення статті 221 ГПК України, оскільки представник Відповідача не надав будь-яких доказів понесення судових витрат, у тому числі на правничу допомогу, до закінчення судових дебатів, і не вказав про те, що планує їх подати, та не надав доказів наявності поважних причин неможливості подання документів, які підтверджують судові витрати Відповідача саме до закінчення судових дебатів. На думку Скаржника Відповідачем не дотримано вимоги статті 221 ГПК України, що є самостійною підставою для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду.

21. Також, на переконання Скаржника-1, суд апеляційної інстанції порушив частину 9 статті 129 ГПК України, оскільки судовими рішеннями у цій справі встановлено, що Відповідачем допущено порушення умов Договору від 14.12.2022 № , а саме - несвоєчасно виконано роботи, у зв`язку з чим позов Скаржника задоволено частково. За доводами Скаржника, якби ТОВ «Газойлтехнопайп» не порушувало умови Договору від 14.12.2022 № , то відповідно позов не подавався б Позивачем, тому застосуванню підлягали також положення частини 9 статті 129 ГПК України.

22. 02 лютого 2026 року від Відповідача, через систему "Електронний Суд", надійшов відзив на касаційні скарги Позивача (Скаржника-1), в якому Відповідач просить відмовити у задоволенні касаційних скарг, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

23. Також Відповідач (Скаржник-2), з використанням підсистеми "Електронний суд", звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025, у якій просить:

- скасувати додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі № 910/15746/24 в частині відмови в розподілі витрат на професійну правничу допомогу на суму 68 500 грн;

- ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву Відповідача про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі та стягнути з Позивача на користь Відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 83 500 грн;

- стягнути з Позивача на користь Відповідача судові витрати.

24. Підставою касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції Скаржник-2 визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказав, що суд апеляційної інстанцій не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у:

- додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020 (при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року);

- постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/1964/21 від 16.11.2022 (не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність);

- постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №904/4507/18 від 12.05.2020 (не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність);

- додатковій постанові Верховного Суду у справі №927/153/22 від 16.03.2023 (при розподілі судових витрат слід зважати на пропорційність витрат до предмета спору та значення справи);

- постанові Верховного Суду у справі № 910/20852/20 від 01.12.2021 (необхідність вивчення додаткових джерел права чи нових доказів є лише одним із можливих критеріїв оцінки обсягу роботи адвоката, але не єдиним);

- додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №9901/459/21 від 18.01.2024 (сторона, яка заперечує зазначений іншою стороною розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язана навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження своїх доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, із застосуванням критеріїв, закріплених у статті 139 КАС України);

- додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №910/12876/19 від 07.07.2021 (щодо задоволення заяви про компенсацію всієї заявленої суми витрат, при висновку, що вимоги про відшкодування витрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню).

25. У тексті касаційної скарги Скаржник-2 вказує на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права (статей 126, 129 ГПК України) та неврахування вказаних вище правових висновків Верховного Суду щодо критеріїв оцінки та підстав зменшення витрат на правничу допомогу, що призвело до ухвалення необґрунтованої додаткової постанови в оскаржуваній частині.

26. 02 лютого 2026 року від Позивача через систему "Електронний Суд" надійшов відзив на касаційну скаргу Відповідача (Скаржника-2), в якому Позивач просить відмовити у задоволенні вказаної касаційної скарги.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

27. 14 грудня 2022 року між ТОВ "Оператор ГТС України", як замовником, та ТОВ "Газойлтехнопайп", як підрядником, укладено договір № про закупівлю послуг (далі - договір), відповідно до умов якого підрядник за завданням замовника зобов`язався на свій ризик надати послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт пунктів вимірювання витрати газу на ГРС Розвадів), відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (далі - роботи), а замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

28. Згідно з п. 1.2 договору склад, обсяги, вартість робіт та строки визначені технічними, якісними та кількісними характеристиками (додаток № 1), договірною ціною (додаток № 2) та графіком виконання робіт (додаток № 3), які є невід`ємною частиною договору.

29. Пунктом 3.1 договору визначено, що загальна вартість виконуваних робіт за цим договором, що є ціною договору згідно з договірною ціною (додаток № 2), становить 61 908 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 10 318 000,00 грн.

30. Відповідно до п. 4.1 договору підрядник зобов`язався виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладення цього договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником графіку виконання робіт (додаток №3).

31. Згідно з п. 4.2 договору строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням відповідних змін у цей договір у випадках, передбачених чинним законодавством України.

32. Відповідно до п. 4.3 договору датою закінчення виконаних підрядником робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, передбаченому розділом 5 договору.

33. Пунктом 4.4 договору визначено, що місце виконання робіт (далі - об`єкт) є ГРС Розвадів Бібрського ЛВУМГ - Львівської обл., Стрийський район, с.Розвадів.

34. Зі змісту пунктів 5.1, 5.2 договору вбачається, що передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін. Акт приймання виконаних робіт та довідку про вартість виконаних будівельних робіт готує підрядник і надає його замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця.

35. За умовами пунктів 6.1, 6.2 договору замовник допускає підрядника на об`єкт для виконання робіт згідно з пп. 7.1.1 договору. Підрядник передбачені цим договором роботи виконує із своїх матеріалів та обладнання, доставку якого до місця виконання робіт підрядник здійснює власним транспортом та за свій рахунок. Роботи вважаються прийнятими замовником в повному обсязі шляхом підписання замовником та підрядником без зауважень останнього акту приймання виконаних робіт та за умови наявності підписаних всіх актів приймання виконаних робіт за цим договором.

36. Згідно з пп. 7.1.1, 7.1.2, 7.1.4 договору замовник зобов`язаний: допустити підрядника на об`єкт для проведення робіт з дотриманням вимог внутрішніх документів щодо охорони праці та допуску працівників сторонніх організацій та відвідувачів для виконання робіт (завдань) на об`єктах ТОВ "Оператор ГТС України"; приймати виконані роботи згідно оформлених в установленому договором порядку актів приймання виконаних робіт; надати підряднику необхідну для виконання робіт інформацію, згідно технічних, якісних та кількісних характеристик (додаток № 1).

37. Підрядник зобов`язаний виконати якісно та у встановлені графіком виконання робіт (додаток № 3) строки роботи відповідно до технічних, якісних та кількісних характеристик (додаток № 1), ДБН та іншої нормативної документації (пп. 7.3.1 договору).

38. Відповідно до п. 10.2 договору у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених графіком виконання робіт (додаток № 3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більше ніж на 30 календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7 % від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

39. Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 395 календарних днів. В частині гарантійних зобов`язань договір діє до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання (п. 11.1 договору).

40. Додатком № 1 до договору сторони погодили технічні, якісні та кількісні характеристики. Вказаним додатком передбачено перелік робіт, що виконуються при ремонті пункту вимірювання витрати газу.

41. Додатком № 2 до договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 19.12.2023, сторони погодили договірну ціну у розмірі 61 231 608,79 грн.

42. Додатком № 3 до договору сторони погодили графік виконання робіт, яким визначили наступні граничні терміни виконання робіт:

- етап 1: обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації - 120 календарних днів;

- етап 2: виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи, електромонтажні роботи - 300 календарних днів;

- етап 3: пусконалагоджувальні роботи - 365 календарних днів.

43. Матеріали справи містять підписані сторонами без будь-яких зауважень акти виконаних будівельних робіт, а саме: 14.11.2023 акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2023 року; 28.12.2023 акт № 2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2023 року; 10.01.2024 акт № 3 приймання виконаних будівельних робіт за січень 2024 року; 29.03.2024 акт № 4 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2024 року.

44. Претензіями № 15 від 05.01.2024, № 16 від 13.02.2024, № 19 від 14.03.2024, № 21 від 01.05.2024 Позивач повідомив Відповідача про прострочення та просив сплатити штрафні санкції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

45. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевірив у межах доводів та вимог касаційних скарг, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзивах, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.

46. Предметом розгляду у цій справі є вимога про стягнення пені та штрафу у зв`язку з порушенням зобов`язань за договором про закупівлю послуг в частині дотримання строків виконання робіт.

47. Скаржник-1 (Позивач) обґрунтовує підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказуючи, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права - статей 530, 628, 837, 846, 875 ЦК України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №911/2076/18, від 25.02.2020 у справі №911/2309/18, від 01.08.2022 у справі №917/1056/20.

48. Перевіривши доводи Скаржника та проаналізувавши постанови Верховного Суду, наведені у касаційній скарзі, в контексті подібності правовідносин та встановлених судами обставин справи, Суд дійшов наступних висновків.

49. У справі №911/2076/18 розглядався спір між сторонами, що виник з договору про будівництво котельні на компресорній станції лінійного виробничого управління магістральних газопроводів, з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій за недотримання строків поставки обладнання на об`єкт та проведення будівельно-монтажних робіт, та зустрічними позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором з оплати за поставку обладнання та виконані будівельні роботи на об`єкті. Судами обох інстанцій первісні та зустрічні позовні вимоги були задоволені частково.

50. У постанові від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18 Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій з приводу того, що умовами договору було передбачено штрафні санкції лише за порушення підрядником строків виконання робіт, а за порушення строків поставки обладнання відповідальність не визначена. Верховний Суд вказав, що у розумінні статті 875 ЦК України, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №911/728/18, предмет договору будівельного підряду поєднує у собі елементи різних договорів, і у даному випадку за укладеним між сторонами договором такими складовими є результат будівельних робіт та поставка обладнання, що безпосередньо випливає зі змісту цього договору. При ухваленні рішень за первісним позовом суди попередніх інстанцій не врахували, що до вартості підрядних робіт підлягає включенню і вартість поставленого обладнання, оскільки укладений між сторонами договір має ознаки змішаного договору (договору підряду та договору поставки обладнання), внаслідок чого дійшли помилкового висновку про те, що умовами договору передбачено нарахування штрафних санкцій лише за порушення строків виконання підрядних робіт, тоді як під визначення "виконання робіт" у п.8.2 Договору підпадають не лише безпосередньо підрядні роботи, а й поставка обладнання, які у своїй сукупності і складають предмет будівельного підряду.

51. У справі, що розглядається, предметом укладеного між сторонами договору є послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт пунктів вимірювання витрати газу на ГРС Розвадів), а предметом спору між сторонами не є стягнення штрафних санкцій за порушення строків поставки обладнання.

52. Враховуючи викладене, Суд вважає безпідставним посилання Скаржника-1 на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18, з огляду на їх нерелевантність.

53. У справі № 911/2309/18 розглядався спір про стягнення штрафних санкцій у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання робіт з реконструкції котельні на компресорній станції (Будівельні роботи) за укладеним між сторонами у справі договором закупівлі робіт. Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, позов задовольнив частково та вказав, що відповідачем порушено строки виконання робіт, встановлені договором, що є підставою для нарахування позивачем пені та штрафу, відповідно до договору. Але зважаючи на те, що для розрахунку пені позивачем взято період прострочення виконання зобов`язань відповідачем окремо щодо кожного етапу виконання робіт, що не відповідає умовам укладеного сторонами договору, суди дійшли висновку щодо необхідності перерахунку розміру пені.

54. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, у постанові від 25.02.2020 у справі № 911/2309/18 зазначив, що за загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт, зокрема і тих, які стосуються виконання підрядником підготовчих робіт в межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт.

55. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що з урахуванням законодавчих норм та умов укладеного між сторонами договору відповідальність підрядника у виді штрафних санкцій настає у разі прострочення виконання Відповідачем робіт у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання.

56. Отже висновки судів попередніх інстанцій у цій справі в оскаржуваних судових рішеннях не суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.02.2020 у справі № 911/2309/18.

57. У справі № 917/1056/20 розглядався спір про стягнення пені та штрафу за договором підряду на закупівлю робіт у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасного виконання робіт з технічного переоснащення базової станції. Місцевий господарський суд вирішив, що вимоги є обґрунтованими, разом з цим, з урахуванням положень статті 551 ЦК України статті 233 ГК України, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій на 70 %. Суд апеляційної інстанції ухвалив нове рішення про відмову у позові, мотивуючи тим, що порушення строків виконання робіт за договором відбулось не з вини відповідача, оскільки позивачем було порушено строки допуску відповідача на об`єкт виконання робіт, а також в проектній документації, переданій позивачем, були наявні прогалини, що не дозволяло вчасно розпочати роботи відповідачу.

58. Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, у постанові від 01.08.2022 у справі № 917/1056/20 вказав на неправильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки протягом 3 (трьох) робочих днів після отримання Проектної документації від підрядника на адресу замовника жодних зауважень щодо її некомплектності, невідповідності установленим вимогам чи будь-яких "прогалин" не надходило, як це передбачено умовами договору. Також підрядник після отримання проектної документації аж до кінцевого строку виконання робіт за договором жодної пропозиції чи зауваження не надав.

59. Аналізуючи положення статей ЦК України щодо договору підряду Верховний Суд у постанові від 01.08.2022 у справі № 917/1056/20 підсумував, що з аналізу частини 1 статті 530, частини 1 статті 846 ЦК України вбачається, що підрядник зобов`язаний виконати підрядні роботи за завданням замовника у строк (термін), встановлений у договорі підряду, з урахуванням строків (термінів) виконання окремих етапів робіт, якщо такі визначено у договорі підряду, а закріплене у ЦК України визначення договору підряду дає підстави для висновку, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Оскільки за обставинами справи кінцевим строком виконання робіт було 27.01.2020, а акти виконаних робіт за формою № КБ-2в та Довідка про вартість виконаних будівельних робіт № КБ-3 були підписані сторонами 26.05.2020, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування позивачем штрафних санкцій за договором у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання робіт за договором.

60. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про прострочення відповідачем у виконанні зобов`язань за договором, яке починається із наступного дня за днем закінчення виконання всіх робіт за договором. Водночас у цій справі спірним не було питання порушення позивачем строків допуску відповідача на об`єкт виконання робіт, а також наявності недоліків та прогалин в проектній документації, переданій позивачем.

61. Таким чином, посилання Скаржника-1 на постанову Верховного Суду від 01.08.2022 у справі № 917/1056/20 є помилковим, оскільки у вказаній справі Верховний Суд виходив зі змісту оскаржуваних судових рішень, доводів касаційної скарги, поданих сторонами доказів та встановлених фактичних обставин справи, що є відмінними від обставин цієї справи. Посилаючись на наведену постанову Верховного Суду Скаржник-1 наводить висновки, виокремивши їх із контексту зазначеного судового рішення та без врахування конкретних обставин справи, встановлених судами.

62. Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

63. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше, ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

64. Отже, посилання Скаржника-1 на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18, від 25.02.2020 у справі № 911/2309/18, від 01.08.2022 у справі № 917/1056/20 не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

65. Враховуючи подібність цієї справи та справи № 911/2309/18, підстави для закриття касаційного провадження, відкритого на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, відсутні. При цьому суди попередніх інстанцій у цій справі ухвалили рішення, що не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові у справі № 911/2309/18.

66. Також, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, у касаційній скарзі Скаржник-1 зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статей 837 та 846 ЦК України у відносинах між Позивачем та Відповідачем, у тому числі можливість нарахування пені та штрафу за прострочення підрядником виконання окремих етапів робіт. Також, за твердженням Скаржника, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування приписів частини 3 статті 883 ЦК України щодо нарахування [пені та штрафу] за порушення окремих етапів робіт, передбачених договором будівельного підряду.

67. У зв`язку з цим Суд зауважує, що в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/22058/17 зроблено правовий висновок про те, що за загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення виконання відповідачем обов`язку зі здачі завершеного будівництвом об`єкта в експлуатацію, тобто за прострочення виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт та поставки обладнання в межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт.

68. Таким чином, існує висновок Верховного Суду щодо можливості прямої вказівки в умовах договору про нарахування пені та штрафу за прострочення підрядником виконання окремих етапів робіт.

69. Суд не вбачає підстав для відступу від вказаного висновку, або для формування іншого висновку.

70. У зв`язку з наведеним Суд відхиляє доводи касаційної скарги з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, з огляду на їх необґрунтованість.

71. Також підставою касаційного оскарження Скаржник-1 вказує пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України з підстав, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України, стверджуючи, що суди попередніх інстанцій не дослідили договір від 14.12.2022 №.

72. Суд звертає увагу, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

73. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

74. За таких обставин недостатніми є доводи Скаржника-1 про неповне дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів за умови необґрунтованості підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 ГПК України. Саме тільки посилання Скаржника-1 на те, що господарський суд не в повному обсязі дослідив докази, не можуть ставити під сумнів судове рішення; доводи касаційної скарги, які стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції з огляду на положення частини другої статті 300 ГПК України.

75. Отже, оскільки підстави касаційного оскарження, наведені Скаржником-1 у касаційній скарзі, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд залишає без задоволення касаційну скаргу Скаржника-1 в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України.

76. Підставою оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2025 Скаржник-1 вказав пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначив, що приймаючи рішення про стягнення із Позивача витрат на правничу допомогу, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування частини 9 статті 192 та статті 221 ГПК України, викладені у постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 905/671/19.

77. Скаржник-1 стверджує, що Відповідачем порушено процедуру подання доказів понесення судових витрат, яка визначена статтею 221 ГПК України, та не надано доказів наявності поважних причин неможливості їх подання до закінчення судових дебатів. Також, на думку Скаржника-1, суд мав застосувати приписи частини 9 статті 129 ГПК України з огляду на те, що спір у даній справі виник з неправильних дій Відповідача.

78. У контексті викладеного Суд звертає увагу на наступне.

79. Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

80. За змістом частини першої статті 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

81. З оскаржуваних судових рішень у цій справі вбачається, що у відзиві на позовну заяву Відповідачем зазначено, що він має намір подати докази на підтвердження розміру судових витрат відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, при цьому попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу, які він поніс та очікує понести, у зв`язку із розглядом справи, становить 70 000,00 грн.

82. Відповідачем надано такі докази в межах цього строку: договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору, ордери та свідоцтва - до закінчення судових дебатів, а акт приймання-передачі № 07/05 від 07.05.2025 до додаткової угоди, - протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

83. Так, Відповідач у клопотанні про долучення доказів від 15.04.2025 зазначав, що акт приймання-передачі правничої допомоги буде складений після прийняття рішення по справі та може бути наданий до суду не раніше прийняття рішення по справі.

84. Після ухвалення рішення, протягом п`яти днів, Відповідач долучив акт приймання-передачі № 07/05 від 07.05.2025 до додаткової угоди № 23/12-2 від 23.12.2024, який був створений та підписаний між клієнтом і адвокатським об`єднанням після ухвалення судового рішення.

85. Отже, Відповідач вчасно (до судових дебатів) повідомив про те, що такий доказ, як акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги, буде поданий після ухвалення судового рішення. Неподання до ухвалення судового рішення акту приймання-передачі № 07/05 від 07.05.2025 до додаткової угоди № 23/12-2 від 23.12.2024, який засвідчує фактично надані послуги та не існував на час ухвалення рішення, свідчить про поважність причини його неподання.

86. У зв`язку з викладеним доводи Скаржника-1 про порушення процедури подання доказів понесення судових витрат та не врахування з огляду на це судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, не знайшли свого підтвердження.

87. Доводи Скаржника-1 про те, що суди попередніх інстанцій під час вирішення питання про судові витрати неправильно застосували (не застосувати) положення частини 9 статті 129 ГПК України, тим самим не врахувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 905/671/19, Суд відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

88. Частиною 9 статті 129 ГПК України визначено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

89. Зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у зазначений вище спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

90. Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21, додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 916/376/19.

91. Таким чином, твердження Скаржника-1, викладені в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції, додаткове рішення та постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

92. Підставою касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції Скаржник-1 визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

93. На думку Скаржника-1, Відповідачем не дотримано вимоги статті 221 ГПК України, що є самостійною підставою для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, ухвалюючи додаткову постанову про стягнення з Позивача судових витрат не врахував висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24.

94. Разом з тим, з аналізу оскаржуваної додаткової постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заявив вимогу про стягнення з Позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 83 500,00 грн, на доведення яких, у відповідності до положень частини 8 статті 129 ГПК України, має намір подати докази, - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і Відповідачем надано такі докази в межах цього строку (договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору, ордери та свідоцтва, - до закінчення судових дебатів, а акт приймання-передачі до додаткової угоди, - протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду).

95. Після ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів, Відповідач долучив акт приймання-передачі № 23/09 від 23.09.2025 до додаткової угоди № 23/12-2 від 23.12.2024, який був створений та підписаний клієнтом та адвокатським об`єднанням після ухвалення постанови.

96. Вказаний акт підтверджує фактичне виконання адвокатським об`єднанням погоджених з клієнтом послуг за договором про надання правової допомоги, а отже Відповідач вчасно (до судових дебатів) повідомив про те, що такий доказ буде поданий після ухвалення судового рішення, з урахуванням того, що остаточний підсумок наданої правової допомоги може бути підведений за результатами отримання позитивного (частково позитивного) судового рішення (на користь Відповідача) з подальшим складанням акта приймання-передачі наданих послуг, у якому сторони обумовлюють їх обсяг, якість, звірку наданих послуг, наявність/відсутність взаємних претензій тощо.

97. Враховуючи те, що акт приймання-передачі, який засвідчує фактично надані послуги, не існував на час ухвалення постанови, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поважність причини його неподання до закінчення судових дебатів.

98. У зв`язку з викладеним доводи Скаржника-1 про порушення процедури подання доказів понесення судових витрат та неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, не підтвердилися.

99. Також, на переконання Скаржника-1, суд апеляційної інстанції порушив частину 9 статті 129 ГПК України, яка підлягала застосуванню, без врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, постановах Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 905/671/19, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, оскільки судовими рішеннями у цій справі встановлено, що Відповідачем допущено порушення умов договору.

100. Вказані доводи відхиляються Судом з мотивів, наведених у пунктах 87-89 цієї постанови.

101. Скаржник-2 (Відповідач) також подав касаційну скаргу на додаткову постанову суду апеляційної інстанції в частині відмовлених у стягненні сум витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

102. Скаржник-2 вказує на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права (статей 126, 129 ГПК України) без урахування висновків Верховного Суду щодо критеріїв оцінки та підстав зменшення витрат на правничу допомогу, викладених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/1964/21 від 16.11.2022, постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, додатковій постанові Верховного Суду у справі №927/153/22 від 16.03.2023, постанові Верховного Суду у справі № 910/20852/20 від 01.12.2021, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №9901/459/21 від 18.01.2024, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №910/12876/19 від 07.07.2021.

103. Проаналізувавши оскаржувану додаткову постанову суду апеляційної інстанції в контексті доводів Скаржника-2 Суд дійшов наступних висновків.

104. За змістом частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

105. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

106. Частиною 8 статті 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

107. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

108. Водночас відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

109. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

110. У розумінні положень частин 5 та 6 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

111. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

112. Разом з тим у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

113. Так, згідно з приписами частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

114. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії/ бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

115. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин 6, 7 та 9 статті 129 цього Кодексу.

116. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

117. Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 ГПК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

118. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

119. У постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20, у додаткових постановах Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 917/272/23, від 05.03.2024 у справі № 916/2266/22, від 17.04.2024 у справі № 910/19865/21 зазначено, що суд при зменшенні витрат на правову допомогу враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

120. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній додатковій постанові у справі, що розглядається, вважав справедливим та розумним задовольнити подане клопотання Відповідача частково, стягнувши з Позивача 15 000,00 грн за супровід справи в суді апеляційної інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції дослідив та оцінив обґрунтованість заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, врахував подане Позивачем заперечення проти заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу, взяв до уваги те, що правова позиція Відповідача була сталою, і адвокат Пушинський М.В. надавав правову допомогу Відповідачу в цій справі в суді першої інстанції і правова позиція була незмінна, а тому, відповідно, був обізнаний з усіма обставинами цієї справи, та те, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а також взяв до уваги розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

121. Доводи Скаржника-2 не спростовують зазначених висновків суду, а є переоцінкою мотивів, якими керувався суд апеляційної інстанції.

122. Суд зауважує, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода Скаржника-2 з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин в контексті критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваної додаткової постанови.

123. Таким чином, Суд вважає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної додаткової постанови врахував ключові обставини, які необхідні під час розгляду заяви про розподіл витрат на правничу допомогу, оцінив витрати у контексті принципів розумності, співмірності, обґрунтованості і дійшов висновку про її часткове задоволення. Водночас доводи Скаржника-2 щодо порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

124. Зважаючи на викладене, наведені Скаржником-1 та Скаржником-2 підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій.

125. Оскільки за результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи порушення ними норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг Скаржника-1 та Скаржника-2 без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

126. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

127. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

128. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.

Судові витрати

129. Понесені Скаржниками у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на них, оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2025, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі №910/15746/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

І. Кондратова