ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 920/498/23(920/1532/25)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Отрюха Б.В.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника позивача адвоката Нємцева В.А.,

представника відповідача -2 адвоката Цуканова В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛГЧ Юніон"

на ухвалу Господарського суду Сумської області

від 16.12.2025 (суддя Соп`яненко О.Ю.)

у справі № 920/498/23(920/1532/25)

за позовом ОСОБА_1

до 1. Виробничого кооперативу "Альянс",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛГЧ Юніон",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1. ОСОБА_2 ,

2. Головне управління ДПС у Сумській області,

3. Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю,

4. Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в межах справи № 920/498/23

про банкрутство Виробничого кооперативу "Альянс" (код 04689116),

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Сумської області перебуває справа № 920/498/23 про банкрутство Виробничого кооперативу "Альянс".

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась із позовом до Виробничого кооперативу "Альянс" (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛГЧ Юніон" (відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та акту прийому-передачі нерухомого майна як внесок в статутний капітал господарського товариства, витребування на користь боржника з чужого незаконного володіння відповідача-1 нерухомого майна.

У грудні 2025 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 16.12.2025 у справі № 920/498/23 (920/1532/25) задоволено заяву позивача, накладено арешт на належне Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛГЧ Юніон" спірне нерухоме майно:

- реєстраційний номер 101 - нежитлове приміщення, магазин "Океан" загальною площею 1 715,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- реєстраційний номер 1 - приміщення супермаркету загальною площею 2 795,46 кв. м з прибудованою рампою загальною площею 98 кв. м та приміщенням охорони загальною площею 8,7 кв. м за адресою: Сумська область, місто Суми, вулиця Харківська, будинок 9.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, 26 грудня 2025 року відповідач-2 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Сумської області від 16.12.2025 про забезпечення позову, ухвалити нове рішення яким заяву представника позивача адвоката Нємцева В.А. про забезпечення позову №310/2025-70 від 15.12.2025 (вх. №6400) у справі № 920/498/23 (920/1532/25) залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховані фактичні обставини справи.

Скаржник вказує, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що ТОВ "ЛГЧ Юніон" вчиняє дії щодо відчуження нерухомого майна. Припущення про потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. З огляду на презумпцію правомірності правочину, забезпечення прав позивача не може здійснюватися шляхом необґрунтованого втручання у право власності (мирне володіння майном) відповідача.

Відповідач-2 наголошує, що веде активну комерційну діяльність і не має намірів відчужувати майно. Відсутність будь-яких обтяжень у реєстрах на момент звернення до суду підтверджує його добросовісну поведінку. Суд першої інстанції при постановленні ухвали не врахував ці обставини, ґрунтуючись виключно на припущеннях позивача, а не на фактичних даних про наміри приховати активи.

На переконання скаржника, накладений арешт є надмірним заходом, оскільки суд не уточнив складові арешту, що фактично блокує не лише розпорядження, а й користування майном. Майно перебуває в оренді, кошти від якої спрямовуються на його утримання. Обтяження негативно впливає на кредитний рейтинг підприємства, фінансовий моніторинг з боку банків та відносини з контрагентами. Забезпечення позову може стати перешкодою у веденні господарської діяльності у прифронтовій зоні в умовах, коли значна частина бізнесу вже переведена або переводиться з Сумської області у біль віддалені території від лінії бойового зіткнення.

Аналіз фінансового стану боржника (КТВП "Сумириба") на момент виникнення претензій свідчить про явну неспівмірність:

заявлені вимоги (3,6 млн грн) у десятки разів менші за вартість наявних активів;

лише один з об`єктів нерухомості (вул. Скрябіна, 44) оцінювався у 53 млн грн, що в 14 разів перевищує суму боргу;

загальна вартість активів (понад 80 млн грн) у 22 рази перевищувала вимоги позивача.

За висновком скаржника, позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду. Враховуючи значне перевищення вартості активів над розміром позову, підстави для накладення арешту на майно у справі № 920/498/23 (920/1532/25) були відсутні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.02.2026.

Позивач подав відзив, просив апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Сумської області від 16 грудня 2025 року у справі №920/498/23 (920/1532/25) залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Позивач зазначає, що наведені відповідачем у апеляційній скарзі доводи про надання позивачем доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчать про намагання відповідача-2, схилити суд апеляційної інстанції до застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що матиме своїм наслідком порушення балансу інтересів сторін.

Доводи про можливі подальші недобросовісні дії відповідача - ТОВ "ЛГЧ Юніон", щодо відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб унеможливлять виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, на переконання позивача, є достатнім обґрунтуванням необхідності забезпечення позову і спростовує доводи апелянта про те, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Спростовуючи доводів апелянта про відсутність у заяві про забезпечення позову ціни позову, то позивач вказує, що ціна позову становить 15 103 000 грн і визначається загальною вартістю спірного майна, а з метою забезпечення позову судом першої інстанції накладений арешт саме на те майно, яке є предметом спору у даній справі і підлягатиме витребуванню від відповідача-2 на користь відповідача-1 у разі задоволення позову. Тобто, навіть без зазначення ціни позову можна оцінити, що застосовані судом заходи забезпечення позову є абсолютно співмірними із позовними вимогами.

Наведені у апеляційній скарзі доводи про відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення спростовуються самим змістом заяви, у якій зазначено, що накладення арешту на спірне нерухоме майно ні в якій мірі не зашкодить використанню такого майна у господарській діяльності ні власнику, ні іншим особам, яким воно, можливо, передане у тимчасове володіння та користування, що не потребує вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

В судовому засіданні 10.02.2026 суд проголосив скорочену постанову (вступну та резолютивну частини).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитор в межах справи про банкрутство звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та акту прийому-передачі у статутний капітал нерухомого майна, який вчинив боржник з підстав їх фраудаторності, тобто невідповідності п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, оскільки такі правочини суперечать принципам добросовісності та розумності, мають ознаки зловживання правом, вчинення яких призвело до сумнівного зменшення розміру активів боржника, що має наслідком порушення прав та законних інтересів кредиторів.

В заяві про забезпечення позову у справі № 10/18683/23 (910/12209/24) позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом позову - спірне майно.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що відповідач-2 набув право власності на спірне нерухоме майно в результаті участі у реалізації схеми щодо виведення майна із власності КТВП "Сумириба", правонаступником якого є ВК "Альянс" - боржник у справі про банкрутство, з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 та створення передумов для банкрутства підприємства. При цьому майно було виведене із власності КТВП "Сумириба" на користь пов`язаної юридичної особи, якою є відповідач-2, через товариство-посередника фактично безоплатно, хоча учасники цієї схеми намагалися штучно створити ознаки оплатності своїх правочинів. У той же час можливі подальші недобросовісні дії відповідача-2 щодо відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб унеможливлять виконання рішення суду в даній справі у разі задоволення позову.

Вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно створить умови для ефективного захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 та інших кредиторів боржника, оскільки мінімізує ризики неможливості виконання судового рішення в частині витребування нерухомого майна і не вимагатиме подальших звернень до суду за захистом порушених прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача, виходив з того, що предметом спору у даній справі, серед іншого, є витребування із незаконного володіння відповідача-2 на користь боржника нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " загальною площею 1 715,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та приміщення супермаркету загальною площею 2 795,46 кв. м, з прибудованою рампою загальною площею 98 кв. м та приміщенням охорони загальною площею 8,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовна вимога щодо витребування спірного майна заявлена на користь боржника у справі №920/498/23, а тому у разі задоволення позову, після його відчуження в порядку, передбаченому ліквідаційною процедурою, сприятиме погашенню кредиторських вимог за рахунок виручених від продажу майна грошових коштів.

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача, що до закінчення судового розгляду справи за позовом ОСОБА_1 існують ризики відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб та у подальшому неможливості виконання постановленого у справі судового рішення, зокрема, і наповнення ліквідаційної маси боржника та отримання задоволення вимог кредиторів.

Також, суд першої інстанції виснував, що накладення арешту на спірне майно є адекватним та достатнім заходом забезпечення позову у контексті позовних вимог, ні в якій мірі не зашкодить використанню цього майна у господарській діяльності його власника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, частиною 11 статті 137 ГПК України встановлено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

На думку колегії суддів, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено обставин, які свідчили б про вчинення дій щодо відчуження нерухомого майна, а лише припущення про потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів виходить із такого.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Це спрямовано на забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, зокрема для запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Хоча відповідач-2 як власник наділений правом розпорядження майном, наразі це майно є предметом спору. Його відчуження суттєво ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову. Це порушить інтереси кредиторів щодо задоволення їхніх вимог за рахунок активів боржника, оскільки позивач обґрунтовує незаконність вибуття майна з власності боржника та, відповідно, неправомірність його набуття відповідачем-2.

Також належить відхилити як помилкові доводи скаржника про надмірність вжитого заходу у вигляді арешту майна через обмеження не тільки права розпорядження, а й права володіння та користування спірним об`єктом.

Колегія суддів наголошує, що Арешт майна за своєю суттю є тимчасовим обмеженням, спрямованим передусім на забезпечення незмінності правового положення майна та запобігання зміні фактичних обставин до ухвалення остаточного рішення у справі. Твердження скаржника про те, що арешт "надмірно" обмежує право користування та володіння, не враховує, що метою забезпечення позову у спорах про право власності є саме недопущення фізичного або юридичного вибуття майна з-під контролю суду.

Оскільки предметом спору є саме нерухоме майно, будь-які дії з ним (зокрема інтенсивне користування, що може призвести до погіршення його стану, або передача у володіння третім особам) можуть створити перешкоди для майбутнього виконання рішення. Обмеження володіння та користування є пропорційним заходом, оскільки існує ризик зміни властивостей майна або створення нових правовідносин (наприклад, суборенда, реконструкція), що ускладнить механізм повернення майна законному власнику.

Доводи про порушення права користування є декларативними, оскільки скаржником не доведено, що накладений арешт фактично зупинив виробничий процес або призвів до руйнування майна. Сама по собі наявність обмежень у державному реєстрі не перешкоджає фізичному знаходженню майна у володільця, а лише встановлює межі його правової поведінки, що є допустимим втручанням у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (з метою забезпечення інтересів правосуддя).

Апеляційний суд встановив, що наразі спірне нерухоме майно передано в оренду та використовується в підприємницькій діяльності орендарем. Отже, накладення арешту не створює для відповідача-2 надмірного тягаря та не свідчить про неспівмірність вжитого заходу.

Оскільки позивач заявляє про незаконність набуття майна відповідачем-2, то до моменту встановлення істини судом право "абсолютного" користування таким майном має бути обмежене. В іншому випадку відповідач-2 може використати цей час для створення умов, за яких повернення майна у володіння боржника стане неможливим або економічно недоцільним (наприклад, через його обтяження чи фізичне зношення).

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про перевищення вартості активів боржника над сумою грошових вимог позивача. Такі обставини не входять до предмета дослідження питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спорах про недійсність правочинів щодо відчуження майна та його витребування з чужого незаконного володіння.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів доходить висновку, що господарський суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з`ясував дійсні обставини справи, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛГЧ Юніон" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 16.12.2025 у справі № 920/498/23(920/1532/25) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 11.02.2026.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді Б.В. Отрюх

О.М. Остапенко