ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 592/1886/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватної фірми «Ордекс»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 (головуючий - Буравльов С. І., судді: Андрієнко В. В., Шапран В. В.) і рішення Господарського суду Сумської області від 04.06.2025 (суддя Турчин С. О.) у справі

за позовом Приватної фірми «Ордекс»

до: (1) ОСОБА_1 ; (2) ОСОБА_2 ;

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: (1) Приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Нагорної Наталії Василівни; (2) Акціонерного товариства «Мегабанк»

про витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння

(за участю представників: позивача - Буланов О.М., відповідача - 1 - Лісовський С.В.)

Історія справи

Обставини справи, встановлені судами

1. 24.10.2016 між Акціонерним товариством «Мегабанк» (далі - АТ «Мегабанк», іпотекодержатель) та Приватною фірмою «Ордекс» (далі - ПФ «Ордекс», іпотекодавець) укладений генеральний договір на здійснення кредитних операцій № ГД-11-18/2016 (далі - генеральний договір), на виконання якого між сторонами було укладено ряд кредитних договорів.

2. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, які можуть бути укладені в рамках генерального договору, 24.10.2016 ці ж сторони уклали іпотечний договір № 11-18/2016-МК-UАН-З (далі - іпотечний договір), предметом якого є нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1455,1 кв м у АДРЕСА_1 вартістю 6 659 720 грн (далі - нежитлове приміщення).

3. Відповідно до пункту 3.3.6 іпотечного договору іпотекодержатель має право набути право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством, у разі порушення умов основного зобов`язання та/або цього договору, а також у випадку порушення справи про банкрутство іпотекодавця.

4. У пункті 5.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

5. Відповідно до пунктів 5.2.1, 5.2.2 іпотечного договору іпотекодержатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому чинним законодавством, для чого отримувати всі необхідні документи (витяги, довідки тощо) в центральних органах виконавчої влади, органах Міністерства юстиції, органах нотаріату, БТІ та в будь-яких інших установах, організаціях та підприємствах; визначений підпунктом 5.2.1 договору спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законодавством України способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

6. 21.04.2020 АТ «Мегабанк» звернулось до ПФ «Ордекс» з вимогою про усунення порушень умов кредитних договорів, укладених в рамках генерального договору, та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». АТ «Мегабанк» вимагав від позивача протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання вимоги сплатити заборгованість за кредитними договорами. Вказана вимога отримана позивачем 27.04.2020.

7. 23.02.2021 АТ «Мегабанк» звернулось до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію прав, в якій зазначило, зокрема про направлення позивачу вимоги про сплату заборгованості, загальний розмір заборгованості станом на 11.02.2021, про право за іпотечним договором набути право власності на предмет іпотеки, із повідомленням вартості предмета іпотеки згідно з незалежною оцінкою від 11.02.2021 (7 257 000 грн).

8. 24.02.2021 приватний нотаріус в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки зареєструвала за АТ «Мегабанк» право власності на нежитлове приміщення.

9. За договором купівлі-продажу від 14.05.2021 АТ «Мегабанк» відчужило нежитлове приміщення на користь ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач-1).

10. ОСОБА_1 подарував 56/100 часток нежитлового приміщення ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ). 29.10.2021 відповідачі уклали договір про поділ нежитлових приміщень на два окремих об`єкта площею 821,7 кв м та площею 633,4 кв м. 11.11.2021 відповідачі зареєстрували право власності на об`єкти нерухомості відповідно до договору про поділ.

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову

11. ПФ «Ордекс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування з незаконного володіння нежитлових приміщень торгівельно-побутового комплексу: літ. "А-ІІ" загальною площею 821,7 кв м за адресою: АДРЕСА_1 ; загальною площею 633,4 кв м за адресою: АДРЕСА_1 .

12. Позов мотивований безпідставним набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, за відсутності відповідного іпотечного застереження в іпотечному договорі. У такий спосіб нежитлове приміщення вибуло з власності позивача поза його волею та було набуто відповідачами від особи, яка не мала права його відчужувати. Крім того, позивач зазначає про те, що: АТ «Мегабанк» не надало нотаріусу звіт про ринкову вартість вказаного нерухомого майна, оцінка предмету іпотеки не проводилась; у представника банку були відсутні повноваження на подачу заяви про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

13. Господарський суд Сумської області рішенням від 04.06.2025, яке залишив без змін Північний апеляційний господарський суд постановою від 30.09.2025, у задоволенні позову відмовив.

14. Суд виходив з того, що АТ «Мегабанк» дотримався позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже правомірно набув право власності на нежитлове приміщення. Так, Закон України «Про іпотеку» не містить вимог про те, що іпотечне застереження має міститись в окремому розділі договору про іпотеку, його зміст має передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому законом. Отже, визначення такого права іпотекодержателя не у розділі про іпотечне застереження, а в окремому пункті 3.3.6 іпотечного договору не спростовує факту погодження сторонами відповідного права іпотекодержателя.

15. Під час реєстрації за АТ «Мегабанк» права власності на предмет іпотеки державний реєстратор дотримався вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127): заява іпотекодержателя містить відомості про вартість предмета іпотеки, визначена за результатом незалежної оцінки, довідку про стан заборгованості станом на 23.02.2021; заява від імені АТ «Мегабанк» підписана уповноваженим представником.

Касаційна скарга

16. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, справу направити на новий розгляд.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

17. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» без урахування правових висновків Верховного Суду у постановах від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14, від 24.04.2019 у справі № 638/20000/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15, від 07.10.2020 у справі № 522/21926/16, від 15.12.2021 у справі № 607/15719/19, від 12.12.2018 у справі № 199/1276/17, від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18, від 26.07.2023 у справі № 759/5454/19, від 09.06.2021 у справі № 750/10129/18 , від 30.07.2024 у справі № 754/17295/20, від 19.06.2024 у справі № 761/14019/19 стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя. На думку позивача, перехід права власності на предмет іпотеки за відсутності такого способу звернення стягнення в погодженому сторонами іпотечному застереженні чи укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є незаконним. Пункт 3.3.6. іпотечного договору лише декларує загальні права іпотекодержателя, які і так передбачені Законом України «Про іпотеку», проте не є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому сторони не уклали окремого договору для задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом набуття предмета іпотеки у власність.

18. Суди попередніх інстанцій не врахували висновок Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 у справі № 910/16011/17, від 20.05.2019 у справі № 911/1366/18, від 30.07.2019 у справі № 910/14179/18 щодо застосування принципу тлумачення умов договору, відповідно до якого особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Оскільки умови іпотечного договору були підготовлені АТ «Мегабанк», то у разі неясності умов договору тлумачення його умов повинно здійснюватися на користь ПФ «Ордекс».

19. Відсутній висновок Верховного Суду про застосування частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» щодо можливості визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки не у розділі іпотечного договору про іпотечне застереження, а саме: чи обумовлене право банку набути право власності на предмет іпотеки необхідністю укладення окремого договору, якщо таке право визначено не у розділі про іпотечне застереження та чи вважається це погодження сторонами відповідного права банку.

Позиція відповідача-1 у відзиві на касаційну скаргу

20. Проти касаційної скарги заперечує, погоджується з висновками судів попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях, вважає їх законними та обґрунтованими.

Заява з процесуальних питань

21. 04.02.2026 до Верховного Суду надійшло клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Позивач мотивує клопотання тим, що справа містить виключну правову проблему, яка полягає у відсутності питання застосування частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» щодо можливості визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки не у розділі про іпотечне застереження іпотечного договору.

22. Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

23. Відповідно до положень наведеної норми процесуального права суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

24. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

25. Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №757/21639/15-ц, від 28.10.2020 у справі №906/677/19).

26. Однак заявлене позивачем клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критерієм, а доводи, наведені у клопотанні, фактично дублюють доводи касаційної скарги та не дають підстав для висновку про існування виключної правової проблеми та про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики Великою Палатою Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

27. Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.

28. Доводи касаційної скарги позивача, які охоплюються підставами касаційного оскарження, за якими відкрито касаційне провадження у справі, стосуються застосування частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка врегульовує позасудову процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

29. Відмовляючи в позові, суди обох інстанцій констатували дотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки відповідне право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачено умовами іпотечного договору.

30. Заперечуючи такі висновки судів, позивач звертається до аргументу про те, що суди неправильно оцінили умови іпотечного договору, який містить іпотечне застереження в окремому розділі 5, тоді як використаний судами та АТ «Мегабанк» пункт 3.6.6 іпотечного договору не має ознак визначеного законом іпотечного застереження.

31. Верховний Суд доводи касаційної скарги відхиляє, погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

32. Відповідно до частин 1-3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі - в редакції станом на момент укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

33. Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

34. Отже, законодавець визначив як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

35. Суди встановили, що за умовами іпотечного договору сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право набути право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством, у разі порушення умов основного зобов`язання та/або іпотечного договору.

36. Визначенні сторонами умови договору іпотеки є проявом принципу свободи договору, не суперечать Закону України «Про іпотеку», а наслідки їх виконання є передбачуваними, зокрема і для іпотекодавця.

37. Оскільки позивач не виконав своїх зобов`язань за кредитними договорами, АТ «Мегабанк», керуючись умовами іпотечного договору, скористалося передбаченим законодавством правом іпотекодержателя. На підставі відповідного застереження в договорі банк набув право власності на предмет іпотеки. Згодом, реалізуючи свої права як власника, АТ «Мегабанк» здійснило відчуження нежитлових приміщень шляхом укладення договору купівлі-продажу.

38. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що визначення права іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки не у розділі про іпотечне застереження не спростовує факту погодження сторонами відповідного права іпотекодержателя, оскільки предметом оцінки у цьому випадку є зміст іпотечного договору в цілому, а не лише окремих його частин.

39. Отже, суди попередніх інстанцій на основі здійсненої ними оцінки зібраних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про дотримання АТ «Мегабанк» процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та й про законність набуття іпотекодержателем права власності на спірне майно, який у такому випадку мав право відчужити це майно на користь відповідача-1.

40. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

41. Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновку Верховного Суду у справі № 199/1276/17 не заслуговують на увагу, так як в цій справі та у справі, яка переглядається, встановлено різні фактичні обставини. У справі № 199/1276/17 суди встановили, що в договорі іпотеки взагалі відсутнє застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, тоді як у справі, яка переглядається, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки.

42. Також не знайшли свого підтвердження і посилання скаржника на неврахування судами висновків Верховного Суду у справах № 607/15719/19, № 644/3116/18, № 759/5454/19, № 750/10129/18, № 754/17295/20, № 761/14019/19, оскільки у кожній з таких справ застосування приписів статті 37 Закону України «Про іпотеку» та, відповідно, і результат вирішення спору, залежали від умов кожного окремого іпотечного договору, жодні з яких не є ідентичними тим, що погоджені між сторонами даного спору.

43. У справі № 638/20000/16-ц Верховний Суд виснував про наявність підстав для задоволення позову про скасування державної реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки останній не надав доказів направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, у справі № 638/20000/16-ц підставою для задоволення позову слугував лише факт ненадання доказів направлення письмової вимоги іпотекодавцю.

44. У справі № 760/14438/15 висновки Верховного Суду щодо застосування статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» стосувалися неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.

45. Верховний Суд також відхиляє очевидно нерелевантні посилання скаржника на постанови Верховного Суду у справі № 522/21926/16 (спір між фізичними особами про витребування майна), у справі № 461/12525/15 (позов міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу квартири, визнання спадщини відумерлою, витребування майна), у справі № 359/3373/16 (спір про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення), у справі № 925/1351/19 (позов ліквідатора у межах справи про банкрутство про витребування майна боржника, відчуженого на прилюдних торгах), у справі № 922/2416/17 (позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки), у справі № 610/1030/18 (спір про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок), у справі № 367/2022/15 (спір про витребування земельних ділянок рекреаційного призначення, які вибули з володіння власника у період дії заборони на їх передання у власність), у справі № 488/6211/14 (спір про витребування земельної ділянки лісового фонду), у справі № 922/3537/17 (спір про визнання електронних торгів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав), які стосуються правовідносин очевидно не подібних тим, що склалися між сторонами цього спору. Постанови суду касаційної інстанції у цих справах взагалі не містять висновку про застосування статті 37 Закону України «Про іпотеку».

46. Верховний Суд не розглядає і посилання скаржника на постанови Верховного Суду у справах № 910/16011/17, № 911/1366/18, № 910/14179/18, що ухвалені у правовідносинах очевидно не подібних тим, що мають місце у цій справі.

47. З огляду на зазначене Верховний Суд відхиляє взаємовиключні доводи касаційної скарги про необхідність формування окремого висновку Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки такий висновок вже викладався Верховним Судом у наведених вище постановах, на які посилається сам скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, і висновки судів попередніх інстанцій такому висновку не суперечать.

48. Відтак, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження за результатом касаційного перегляду.

49. Інші доводи касаційної скарги (щодо підстав віндикаційного позову, спірності вимог іпотекодержателя) Верховний Суд не розглядає як такі, що не охоплюються визначеними скаржником підставами касаційного оскарження. Лише посилання скаржника на порушення норм процесуального та матеріального права, які, на думку скаржника, неправильно застосовано судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень, не можна вважати таким, що відповідає вимогам процесуального закону щодо підстав касаційного оскарження судових рішень. Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги, оскільки вказане свідчитиме про порушення Судом принципу змагальності сторін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

50. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

51. Враховуючи наведені положення закону та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження, касаційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Водночас прийняті у справі судові рішення відповідають правовим нормам, а тому не можуть бути змінені чи скасовані.

Розподіл судових витрат

52. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватної фірми «Ордекс» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 і рішення Господарського суду Сумської області від 04.06.2025 у справі № 592/1886/22 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.