УХВАЛА

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 914/2934/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючої), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

за участю представників:

позивача - Комунального підприємства "Центральний ринок" Шептицької міської ради - Бердара С.В., адвокат (ордер ВС №1424645 від 05.01.2026)

відповідача - Фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича - Бордюка М.Й. адвокат (ордер ВС №1392259 від 25.10.2025),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.04.2025 (суддя Рим Т.Я.) та

постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 (колегія суддів: Зварич О.В. - головуючий, Матущак О.І., Панова І.Ю.)

у справі №914/2934/24

за позовом Комунального підприємства "Центральний ринок" Шептицької міської ради (далі - Ринок)

до Фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича (далі - ФОП Сівохін П.І.)

про зобов`язання вчинити дії та стягнення 102 444,66 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Ринок звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ФОП Сівохіна П. І. про зобов`язання вчинити дії та стягнення 102 444,66 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що між Ринком та ФОП Сівохіним П.І. існували договірні відносини на підставі трьох договорів оренди торговельних місць (№ 4158 від 31.12.2022, № 4159 від 31.12.2022 та № 4160 від 31.12.2022). Всупереч умовам цих договорів Відповідач не оплатив в повному обсязі вартість користування торговельними місцями та не повернув їх після закінчення строку дії договорів. За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу пеню, 3 % річних та інфляційні втрати. Також позивач просив стягнути з ФОП Сівохіна П. І. неустойку за несвоєчасне повернення предмету оренди.

Короткий зміст судових рішень

Господарським судом Львівської області рішенням від 02.04.2025, залишеним без змін Західним апеляційним господарським судом постановою від 22.09.2025, у справі №914/2934/24 позов Ринку задовольнив. Стягнув з ФОП Сівохіна П.І. на користь Ринку 37 111,68 грн основного боргу, 53 982,24 грн неустойки, 3 432,72 грн пені, 2 118,84 грн 3% річних, 5 799,18 грн інфляційних втрат та 14 534,40 грн витрат на оплату судового збору. Зобов`язав ФОП Сівохіна П.І. звільнити торговельне місце площею 7,5 м2, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (додаток №1 до Договору оренди № 4158 від 31.12.2022) за № 1160 шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера. Зобов`язав ФОП Сівохіна П.І. звільнити торговельне місце площею 7,5 м2, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (додаток №1 до Договору оренди № 4159 від 31.12.2022) за № 1161 шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера. Зобов`язано ФОП Сівохіна П.І. звільнити торговельне місце площею 7,5 м2, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (додаток №1 до Договору оренди № 4160 від 31.12.2022) за № 1162 шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера.

Судами встановлено, що загальна заборгованість відповідача за договорами оренди становить 37 111,68 гривень, зокрема за договором № 4158 - 12 370,56 грн, за договором № 4159 - 12 370,56 грн та за договором № 4160 - 12 370,56 грн, докази сплати яких в матеріалах справи відсутні.

Суди перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, виснували, що до стягнення підлягають пеня у розмірі 3'432,72 грн, 3% річних у розмірі 2'118,84 грн та інфляційні втрати у розмірі 5'799,18 гривень.

Також суди встановили відсутність у матеріалах справи доказів того, що відповідач після припинення договорів оренди звільнив торговельні місця та вважав правомірним нарахування позивачем неустойки за період з січня 2024 до жовтня 2024 в загальному розмірі 53 982,24 гривень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ФОП Сівохін П.І. звернувся з касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 02.04.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 у справі №914/2934/24 в частині стягнення неустойки у розмірі 53 982,24 грн за несвоєчасне повернення торговельних місць та звільнення торговельних місць шляхом демонтажу у зв`язку з припиненням дії договорів скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В Іншій частині судові рішення не оскаржуються.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ФОП Сівохін П.І., звертаючися із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23, від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, від 15.10.2024 у справі № 920/910/23, щодо необхідності направлення балансоутримувачем повідомлення з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про непродовження договору оренди з підстав визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Інші заяви та клопотання учасників справи

Від Ринку надійшов відзив на касаційну скаргу в якому останній просить судові рішення у справі залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, таке.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Ринку на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 1,5893 га, що розташована за адресою: місто Червоноград, вулиця Сокальська, 3, цільове призначення: для обслуговування ринку, що підтверджується копією Державного акта на право постійного користування.

Між Ринком (орендодавець) та ФОП Сівохіним П.І. (орендар) 31.12.2022 укладено договір оренди №4158 (далі - договір №4158) торговельного місця на території КП «Червоноградський ринок».

Відповідно до пункту 1.1 договору №4158 орендодавець надає орендарю в оренду торговельне місце площею 7,5 кв.м., яке відображено на Схемі розташування торговельних місць (Додаток №1 до договору) за №1160.

Згідно з пунктом 1.3 договору №4158 торговельне місце облаштовано тимчасовою спорудою некапітальної забудови контейнер, яка є власністю орендаря.

За приписами пункту 1.4 договору №4158 орендар набуває право користування торговельним місцем з моменту вступу в силу договору.

Відповідно до пункту 3.2.2 договору №4158 орендар зобов`язаний у встановлений договором строк сплачувати орендодавцю передбачені цим договором платежі.

Пунктом 3.2.12 договору №4158 передбачено, що орендар зобов`язаний протягом десяти календарних днів з моменту припинення дії договору звільнити торговельне місце від розташованої на ньому і належної орендареві тимчасової споруди некапітальної забудови.

Як вбачається з пункту 4.1.1 договору №4158 сторони погодили, що на період дії правового режиму воєнного стану розмір плати за оренду торговельного місця, з врахуванням тарифу: 149,95 грн/м2, становить 1124,63 грн щомісяця. Загальний розмір за цим договором становить 1124,63 грн щомісяця.

Згідно з пунктом 4.3 договору №4158 сума платежу сплачується орендарем готівкою в касу орендодавця або безготівково на його розрахунковий рахунок до 25 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата. Оплата цього платежу здійснюється незалежно від результатів провадження господарської діяльності орендаря та фактичного використання ним торговельного місця (користування додатковими послугами).

Відповідно до пункту 5.1 договору №4158 договір вступає в силу з 01.01.2023 року до 31.12.2023 року.

За положенням пункту 5.2 договору №4158 дія договору припиняється, зокрема закінченням терміну дії договору.

За змістом пункту 6.1 договору №4158 у випадку порушення вимог нормативно-правових актів з питань торговельної діяльності та умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 6.2 договору №4158 у випадку прострочення оплати послуг у строк, встановлений договором, орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

Також, 31.12.2022 між Ринком (орендодавець) та ФОП Сівохіним П.І. (орендар) укладено договори оренди №4159 та №4160 торговельних місць на території КП «Червоноградський ринок».

Згідно з пунктом 1.1 договору №4159 визначено, що орендодавець надає орендарю в оренду торговельне місце площею 7,5 кв.м., яке відображено на Схемі розташування торговельних місць (Додаток №1 до договору) за №1161.

Відповідно до пункту 1.1 договору №4160 орендодавець надає орендарю в оренду торговельне місце площею 7,5 кв.м., яке відображено на Схемі розташування торговельних місць (Додаток №1 до договору) за №1162.

Інші пункти договорів оренди №4159 та №4160 аналогічні за змістом пунктам договору №4158.

Відповідно до розрахунку позивача за період з січня до грудня 2023 року відповідачем частково оплачено орендну плату на загальну суму 3 375,00 грн; неоплаченою залишилась загальна заборгованість в сумі 37 111,68 грн, зокрема: за договором №4158 12 370,56 грн, за договором №4159 12 370,56 грн, за договором №4160 12 370,56 грн.

Позивач долучив до справи копії актів звірки взаєморозрахунків на загальну суму 37 111,68 грн, з яких вбачається, що такі не підписані відповідачем.

Також в матеріалах справи наявна копія вимоги № 01-7/143 від 01.11.2024 про звільнення торговельних місць та погашення заборгованості та поштового відправлення про надіслання її відповідачу, в якій позивач вимагав у відповідача протягом семи календарних днів з моменту її отримання сплатити заборгованість за укладеними договорами оренди торговельних місць за період з січня 2023 року до грудня 2023 року, неустойку у розмірі подвійної орендної плати та звільнити орендовані торговельні місця.

У справі № 914/2934/24 відсутні докази сплати відповідачем заборгованості за укладеними договорами оренди торговельних місць та неустойки.

До позовної заяви позивач додав розрахунки неустойки в сумі 53982,24 грн, пені в сумі 3432,72 грн, 3% річних у розмірі 2118,84 грн та інфляційних втрат у розмірі 5799,18 грн.

Невиконання зобов`язань за укладеними договорами оренди торговельних місць з боку відповідача стало підставою для звернення із вказаним позовом до суду.

Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначені Правилами торгівлі на ринках, затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 № 57/188/84/105 (далі - Правила)

Згідно із пунктом 1 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 29.07.2009 (далі - Положення) дія цього Положення поширюється на продовольчі, непродовольчі та змішані ринки незалежно від форми власності.

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення у ньому під терміном "ринок" розуміється об`єкт торгівлі, на території якого суб`єкт господарювання, що має право на користування чи розпорядження земельною ділянкою, на якій даний об`єкт розташований, організовує та/або забезпечує створення належних умов для провадження торговельної діяльності підприємцями. Послуги з обслуговування та утримання торговельних місць на території ринку надаються суб`єктом господарювання, який є юридичною особою.

Відповідно до пункту 2 Правил ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій (далі - ринок).

Згідно з пунктом 5 Правил За конструкцією ринки можуть бути криті, відкриті та комбіновані; за часом діяльності - постійно діючі або сезонні, ранкові та вечірні; за місцезнаходженням - міські, селищні та сільські; за видами економічної діяльності - з оптової торгівлі, з роздрібної торгівлі; за товарною спеціалізацією - з продажу продовольчих товарів, непродовольчих товарів, транспортних засобів, худоби та кормів, тварин і птахів, квітів тощо, а також змішані.

Пунктом 7 Правил визначено, що Адміністрація ринку узгоджує з місцевим органом самоврядування режим роботи ринку; з територіальними установами державної санітарно-епідеміологічної служби, ветеринарної медицини, пожежного нагляду, архітектурно-будівельної комісії, державтоінспекції - проектну документацію щодо функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, забезпечення їх торговельно-технологічним обладнанням та забезпечує утримання території ринку й організацію продажу товарів відповідно до затвердженого плану.

Згідно з пунктом 13 Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 18 Правил за право займання торговельного місця на ринку справляється ринковий збір у порядку, визначеному законодавством.

Згідно з пунктом 19 Правил за окрему плату продавцям можуть надаватися такі послуги: бронювання торговельних місць; прокат торговельного інвентарю, обладнання, засобів вимірювальної техніки, санітарного одягу; зберігання особистих речей і продукції в камерах схову, на складах і в холодильниках; зважування на товарних вагах, розрубка м`яса (рубачами м`яса ринку); утримання торговельного місця в належному стані; інформаційні оголошення рекламного та довідкового характеру; забезпечення місцями в готелях і на автостоянках за наявності їх на ринку; консультації спеціалістів, вантажно-розвантажувальні роботи і транспортні послуги; приймання для подальшого продажу сільгосппродуктів та інших товарів у бюро торгових послуг тощо.

Тарифи на послуги ринку, що пов`язані із забезпеченням діяльності ринкового господарства, установлюються адміністрацією ринку відповідно до чинного законодавства.

За приписами пункту 20 Правил адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Отже, торговельний ринок - простір для здійснення підприємницької діяльності, який має своє правове регулювання, де адміністрація ринку виступає організатором, а продавці - безпосередніми реалізаторами товарів.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин:

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;

- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, означених скаржником, Верховний Суд виходить з такого.

У справі, що розглядається, суди установили, що 31.12.2022 між Ринком та ФОП Сівохіним П.І. укладено договори №4158, №4159 та №4160 про надання в оренду торговельних місць на території КП "Червоноградський ринок".

За умовами договорів, Ринок надає ФОП Сівохіну П.І. в оренду торговельні місця площею 7,5 кв.м., які відображені на Схемі розташування торговельних місць.

Судами встановлено, що підставою звернення до суду Ринок визначив те, що ФОП Сівохін П.І. не оплатив в повному обсязі вартість користування торговельними місцями (відповідно до розрахунку позивача за період з січня по грудень 2023 року відповідачем частково оплачено орендну плату на загальну суму 3 375,00 грн; неоплаченою залишилась загальна заборгованість в сумі 37 111,68 грн) та не повернув їх після закінчення строку дії договорів. За прострочення виконання грошового зобов`язання Ринок нарахував відповідачу пеню, 3 % річних та інфляційні втрати. Також позивач просив стягнути з ФОП Сівохіна П. І. неустойку за несвоєчасне повернення предмету оренди та звільнити торговельні місця.

Судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються ФОП Сівохіним П.І. в частині стягнення з нього неустойки у розмірі 53 982,24 грн у зв`язку з невиконанням обов`язку щодо повернення орендованого майна та звільнення торговельних місць шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера, що використовується в торговельній діяльності.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №914/622/24, №910/18626/23, №917/565/22, №920/910/23 Верховний Суд виходить з такого.

У справі №914/622/24, на яку посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та звільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення. Господарський суд Львівської області рішенням від 15.08.2024 відмовив у задоволенні позовних вимог. Західним апеляційним господарським судом постановою від 19.11.2024 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що орендар належним чином виконує взяті на себе за договором зобов`язання та підтвердив свій намір використовувати нежитлове приміщення до закінчення строку дії договору упродовж дії воєнного стану в Україні. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що звернення балансоутримувача до відповідача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди з повідомленням орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" матеріали справи не містять. Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний господарський суд виходив з того, що позивач виконав вимоги пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, а саме за 30 календарних днів до дати закінчення договору повідомило відповідача про непродовження договору з підстав, визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Тому суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено факту самовільного використання відповідачем усього приміщення "М`ясного павільйону". Верховний Суд у постанові від 04.03.2025 виснував, що повідомлення (звернення) балансоутримувача у розумінні пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 повинно містити обґрунтування необхідності використання об`єкта оренди саме для власних потреб балансоутримувача з посиланням на конкретно визначені цілі такого використання, які повинні відповідати законодавству, а також статуту чи положенню балансоутримувача. При цьому в розумінні наведених норм власними потребами балансоутримувача можуть бути потреби у використанні об`єкта оренди з урахуванням його функціонального призначення для забезпечення здійснення статутної діяльності балансоутримувача. Повідомлення балансоутримувача, в якому не зазначено про необхідність використання об`єкта оренди для власних потреб балансоутримувача та не наведено обґрунтування необхідності такого використання, не відповідає вимогам абзацу 2 частини 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". За результатами перегляду судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на лист КП "Ринок" від 24.11.2023 № 142, неправильно застосував положення статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, зазначивши, що КП "Ринок" виконало вимоги пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, натомість суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність доказів звернення балансоутримувача до відповідача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди з повідомленням орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди.

Отже, справи №914/2934/24 та справа №914/622/24 не є подібними за предметом спору (стягнення заборгованості з орендних платежів, штрафні санкції, неповернення майна та нарахування неустойки/ усунення перешкод у користуванні майном та звільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення де орендар належним чином виконує взяті на себе за договором зобов`язання), а також за предметом оренди (оренда нежитлового приміщення/ торговельного місця облаштованого тимчасовою спорудою некапітальної забудови, яка є власністю орендаря).

У справі №910/18626/23, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про зобов`язання звільнити нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва яке було передано в оренду для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду. Господарським судом міста Києва рішенням від 11.04.2024, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 12.09.2024 позов задоволено та зобов`язано відповідача звільнити нежитлове приміщення. Судами, зокрема, встановлено те, що позивач повідомив Відповідача (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання), що Договір підлягає припиненню у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, та у зв`язку з тим, що орендоване приміщення необхідне для власних потреб підприємства-балансоутримувача для забезпечення та налагодження більш ефективного процесу надання первинної медичної допомоги населенню. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що балансоутримувач спірного приміщення, відповідно до пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» (надалі - Постанова №634), висловило свій намір не продовжувати договір оренди на підставах, визначених статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що свідчить про припинення орендних правовідносин після закінчення строку дії договору оренди та виключає використання Відповідачем спірного приміщення на договірних підставах. Верховний Суд постановою від 13.11.2024, на яку посилається скаржник, залишив оскаржувані судові рішення без змін і зазначив, що балансоутримувач виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин за визначеною ним адресою відповідно до вимог законодавства та умов Договору і направлення листа балансоутримувачем 27.04.2022, тобто завчасно і до завершення строку дії договору, відповідає вимогам пункту 5 Постанови №634.

Отже, у справі №910/18626/23 передавалось в оренду майно територіальної громади для розміщення аптеки, а не торгове місце на території ринку, яка має своє спеціалізоване правове регулювання. Отже справи № №910/18626/23 та №914/2934/24 є неподібними з огляду на їх правове регулювання.

У справі № 920/910/23, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про визнання договору оренди нерухомого майна нежитлової будівлі продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Господарським судом Сумської області рішенням від 12.02.2024, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 20.05.2024, позов задоволено. Судами, зокрема, встановлено те, що направлене відповідачем повідомлення про непродовження договору оренди згідно листа не може бути розцінено як засвідчене (погоджене) у встановленому законодавством та статутними документами порядку волевиявлення орендодавця, в користуванні та володінні якого знаходиться майно територіальної громади, на припинення договірних відносин з оренди комунального майна. Верховний Суд у постанові від 15.10.2024 погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій та зазначив, що непогоджені уповноваженим органом дії відповідача з направлення орендарю листа не можуть бути підставою для висновку про дотримання відповідачем визначених Постановою КМУ № №634 від 27.05.2022 положень про належне повідомлення орендаря про припинення договірних відносин в межах тридцятиденного строку до закінчення строку дії договору оренди.

У справі № 917/565/22, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про визнання укладеною додаткової угоди до Договору щодо продовження строку дії Договору оренди яким в строкове платне користування на умовах, визначених Договором, передано майно - асфальтобетонне замощення загальною площею 793 кв. м. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 27.09.2022 у позові відмовлено. Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що відмова Орендодавця у продовженні Договору оренди прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки після отримання від Орендаря листа про продовження строку дії Договору оренди, у встановлений частиною п`ятою статті 18 Закону № 157-ІХ строк, Відповідач-1 як Орендодавець прийняв та направив Позивачу як Орендарю лист з рішенням про відмову у продовженні Договору оренди з підстав, передбачених абзацом 2 частини першої статті 19 вказаного Закону, зокрема, необхідності використання орендованого майна для власних потреб балансоутримувача.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.01.2023, змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Полтавської області від 27.09.2022, шляхом викладення мотивів відмови у позові в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 27.09.2022 залишено без змін. Суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи зазначив, що спірний Договір оренди є продовженим в силу прямої вказівки закону, що є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Верховний Суд у постанові від 12.04.2023 погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що строк дії спірного Договору оренди закінчився 19.06.2022, тобто у період дії воєнного стану; надіслані Позивачу Відповідачем-1 листи від 31.03.2022 та від 26.05.2022 з відмовою у продовженні договору оренди не містять підстав, передбачених статтею 19 Закону № 157-ІХ; Договір вважається продовженим починаючи з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця, а тому відсутнє спірне матеріальне правовідношення, за захистом якого звернувся Позивач, що стало підставою для відмови у позові.

Предметом спору у справах № 920/910/23, № 917/565/22 було визнання договору оренди або додаткової угоди до договору продовженими на час дії воєнного стану, та наявність підстав для такого продовження такий предмет спору не є подібним зі справою №914/2934/24, окрім того у справах № 920/910/23, № 917/565/22 не передавалось в оренду торговельне місце (площа) на території ринку.

Проаналізувавши наведені скаржником постанови Верховного Суду щодо застосування норм права в контексті спірних правовідносин, ураховуючи критерії подібності, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №333/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність справ №914/622/24, №910/18626/23, №917/565/22, №920/910/23 зі справою, що переглядається, з огляду на різне правове регулювання правовідносин, щодо яких виник спір у зазначених справах (спори у цих справах не стосувався прострочення платежів за орендну плату торговельних місць на ринку, повернення торговельного місця після закінчення строку найму (оренди) такого місця та підстав для нарахування та стягнення неустойки), тому застосування норм права за неподібності правовідносин у таких справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

Надаючи оцінку доводам скаржника щодо не врахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду необхідно зазначити, що відповідні правові позиції Верховного Суду, пов`язані з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, що не є свідченням застосування у цій справі норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та у наведених відповідачем постановах суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, результати розгляду яких залежать від їх (обставин) повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Надаючи оцінку доводам скаржника щодо не врахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду необхідно зазначити, що відповідні правові позиції Верховного Суду, пов`язані з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, що не є свідченням застосування у цій справі норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та у наведених відповідачем постановах суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, результати розгляду яких залежать від їх (обставин) повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 914/2934/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини третьої статті 332 ГПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, та правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Сівохіна П.І., оскільки, після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, є неподібними за змістовним критерієм. З огляду на наведене Суд також поновлює виконання судових рішень у справі №914/2934/24.

Керуючись статтями 129, 234, 235, 296, 300, 301 Господарський процесуальний кодекс України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича на рішення господарського суду Львівської області від 02.04.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 у справі №914/2934/24, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Поновити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 02.04.2025 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 у справі №914/2934/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова