СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/1792/24 (922/2778/25)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.

за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" та ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" Безпалого С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" (вх.2430) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.10.2025 (суддя Міньковський С.В., повний текст складено 27.10.2025) у справі №922/1792/24 (922/2778/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс"

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех",

2. Фізичної особи-підприємця Сазонова Сергія Миколайовича

про визнання недійсним договору

у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех"

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" та Фізичної особи-підприємця Сазонова Сергія Миколайовича, в якій просить суд:

- визнати недійсним договір №29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" та Фізичною особою-підприємцем Сазоновим Сергієм Миколайовичем;

- спростувати майнові дії боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" та визнати відсутнім у Фізичної особи-підприємця Сазонова С.М. права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" за недійсним договором №29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг;

- стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" та Фізичної особи-підприємця Сазонова С.М. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" судовий збір у розмірі 6 056,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.10.2025 у справі №922/1792/24 (922/2778/25) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності передбачених законом правових підстав для визнання недійсним договору про надання послуг №29/07-20 від 29.07.2020, ані як фраудаторного, ані як фіктивного правочину. Суд зазначив, що самі по собі твердження про укладення договору «про людське око», відсутність оплати за надані послуги, ініціювання процедури банкрутства боржника чи негативні фінансові показники товариства не є беззаперечними доказами зловживання правом або умислу сторін на порушення прав кредитора. Позивач не навів і не підтвердив належними та допустимими доказами жодної з визначених законом підстав, зокрема не довів, що спірний договір був укладений із заінтересованою особою, за неринковою ціною, без реального надання послуг або з відсутністю економічної мети.

Оцінюючи доводи про фіктивність договору, суд зазначив, що матеріали справи містять підписані сторонами акти здачі-приймання наданих послуг та документи, які свідчать про вчинення дій на виконання договору, а відтак відсутні підстави вважати, що сторони не мали наміру створити правові наслідки. Суд підкреслив, що відсутність оплати або тривалий час невжиття заходів щодо стягнення заборгованості самі по собі не свідчать про фіктивність правочину та не підтверджують наявність умислу обох сторін діяти лише для вигляду.

Крім того, суд врахував, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі № 922/1792/24, яка набрала законної сили та неодноразово була предметом апеляційного й касаційного перегляду, вже встановлено існування грошового зобов`язання ТОВ «НПП Флайтех» перед ФОП Сазоновим С.М. за цим договором. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються переважно на припущеннях, не підтверджених стандартом доказування «вірогідності доказів», а тому є недоведеними.

У зв`язку з відмовою в задоволенні основної вимоги про визнання договору недійсним, суд також визнав відсутніми правові підстави для задоволення похідних вимог про спростування майнових дій боржника та визнання відсутнім права вимоги у ФОП Сазонова С.М., що зумовило відмову в позові в повному обсязі.

Не погодившись із означеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" 17.11.2025 через підсистему «Електронний суд» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з якою просить:

- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 27.10.2025 у справі №922/1792/24 (922/2778/25) повністю;

- визнати недійсним договір №29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «НПП Флайтех» та Фізичною особою-підприємцем Сазоновим Сергієм Миколайовичем;

- спростувати майнові дії боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Флайтех» та визнати відсутнім у Фізичної особи-підприємця Сазонова С.М. права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Флайтех» за недійсним договором №29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг;

- стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Флайтех» та Фізичної особи-підприємця Сазонова С.М. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" судовий збір у розмірі 6 056,00 грн. за подання позовної заяви та 9 084,00 грн за подання апеляційної скарги.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:

- боржник та ініціюючий кредитор діяли у змові з метою унеможливлення виконання рішення Верховного Суду у справі №922/4069/23, а договір та бухгалтерські документи були фактично створені для формування штучної кредиторської заборгованості та ініціювання контрольованої процедури банкрутства;

- суд першої інстанції неправильно застосував стандарт доказування, оскільки фактично виходив із вимоги «достатності доказів», тоді як у господарському процесі відповідно до статті 79 ГПК України має застосовуватися стандарт «вірогідності доказів». На думку скаржника, суд не здійснив зіставлення доказів сторін і безпідставно відкинув доводи позивача, не оцінивши, що наведені ним обставини є більш вірогідними, ніж пояснення відповідачів. Також апелянт зазначає, що акти виконаних робіт було надано до суду першої інстанції у відзиві, який згодом місцевий суд повернув без розгляду, тобто суд послався на недопустимі докази. Апелянт вважає, що суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, обмежившись формальним посиланням на існування договору та актів виконаних робіт, не перевіривши реальність надання послуг, наявність обладнання, яке нібито обслуговувалося, та фактичну можливість виконання таких робіт у заявлених обсягах;

- суд помилково визнав ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі № 922/1792/24 преюдиційною, тоді як ухвала про відкриття провадження у справі про банкрутство не встановлює преюдиційних фактів у розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України та не є рішенням по суті спору щодо існування чи дійсності боргу. Пзивач фактично був позбавлений можливості оскаржити ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство, оскільки на момент її ухвалення не мав статусу кредитора, а подальше оскарження було відхилено з формальних процесуальних підстав. За таких умов, на його думку, суд першої інстанції безпідставно поклав негативні процесуальні наслідки на позивача;

Додатково скаржник посилається на практику Верховного Суду у справі №904/7905/16 від 02.06.2021; у справі №905/2030/19 (905/2445/19) від 24.11.2021.

16.12.2026 від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" Безпалого С.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Обґрунтовує відзив тим, що:

- суд першої інстанції правильно застосував стандарт доказування, передбачений статтею 79 ГПК України, та не був зобов`язаний визнавати доведеними обставини лише на підставі тверджень скаржника. Ліквідатор наголошує, що принцип змагальності покладає тягар доказування саме на позивача, а суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, співставляючи їхню вірогідність, а не автоматично приймаючи позицію однієї зі сторін;

- сам скаржник не долучив до матеріалів справи договір № 29/07-20 від 29.07.2020 та документи, які він вважає фіктивними, а отже не забезпечив належної доказової бази своїх вимог. За таких умов, на думку іншої сторони, твердження про неповне з`ясування обставин є безпідставними, оскільки суд не може оцінювати докази, які сторона не подала;

- договір про надання послуг уже досліджувався судом у межах справи про банкрутство, зокрема при відкритті провадження та під час затвердження грошових вимог кредиторів, а відповідні ухвали суду не були оскаржені скаржником. Це, на переконання ліквідатора, свідчить про відсутність нових обставин, які могли б поставити під сумнів дійсність договору;

- скаржник не навів жодної з передбачених частинами першою та другою статті 42 КУзПБ підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним у межах справи про банкрутство. Зокрема, не доведено укладення договору із заінтересованою особою, безоплатність, неринковість ціни або свідоме погіршення майнового стану боржника. На переконання ліквідатора, фіктивність та фраудаторність правочину не доведена;

- договір укладено 29.07.2020, тоді як провадження у справі про банкрутство відкрито 09.07.2024, і скаржник не довів наявності передбачених законом підстав для його оскарження з урахуванням трирічного періоду, визначеного статтею 42 КУзПБ;

- аргументи скаржника фактично вже неодноразово перевірялися судами апеляційної та касаційної інстанцій у межах оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство, а подана апеляційна скарга по суті повторює раніше викладені доводи, змінюючи лише предмет оскарження.

16.12.2026 від Фізичної особи-підприємця Сазонова Сергія Миколайовича також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Обґрунтування відзиву збігається із обґрунтуванням ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" Безпалого С.О.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.

У судове засідання від 02.02.2026 з`явився представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" та ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" Безпалого С.О. Представник Фізичної особи-підприємця Сазонова Сергія Миколайовича у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.12.2023 у справі № 922/4069/23 позов задоволено повністю. Вирішено витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Флайтех» та повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр «Технополіс» за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «НПП Флайтех» Токарний оброблюючий центр Emcoturn S65 з системою керування Siemens 828D.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 рішення Господарського суду Харківської області у даній справі скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного суду від 21.05.2024 вирішено постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 у справі № 922/4069/23 скасувати. Рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2023 у справі № 922/4069/23 залишити в силі.

15.07.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Підгірним Олексієм Сергійовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою прийнято до виконання Наказ на примусове виконання рішення та постанови № 922/4069/23 виданий 18.06.2024 про «Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" та повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр "Технополіс" за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех" Токарний оброблюючий центр Emcoturn S65 з системою керування Siemens 828D.»

22.07.2024 приватним виконавцем Підгірним О.С. у присутності представника позивача (стягувача) було складено Акт про те, що прибувши за відомим Стягувачу місцезнаходженням верстата: м. Харків, вул. Переяславська, 23, невстановлена виконавцем особа повідомила йому, що предмет виконання судового рішення відсутній, що унеможливило виконання судового рішення.

24.07.2024 стягувачу стало відомо про те, що приватним виконавцем Підгірним О.С. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що Відповідач (Боржник) надіслав йому заяву про зупинення, мотивовану винесенням Господарським судом Харківської області від 09.07.2024 у справі № 922/1792/24 ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Підставою для порушення процедури банкрутства стала заява ініціюючого кредитора ФОП САЗОНОВА С.М. про наявність боргу за договором № 29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг.

Позивач вважає зазначений договір фраудаторним та фіктивним: роботи за ним в дійсності не виконувалися, а фактично підписано його було у 2024 році щоб створити формальну підставу для банкрутства ТОВ «Флайтех», припинення цієї юридичної особи та закриття виконавчого провадження за постановою Верховного суду у справі № 922/4069/23 у зв`язку з ліквідацією боржника та привласненням верстата Позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Флайтех", Фізичної особи-підприємця Сазонова Сергія Миколайовича, в якій просить суд:

- прийняти даний дану позовну заяву та розглядати її в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів;

- визнати недійсним договір № 29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг, укладений між ТОВ "НПП Флайтех" та ФОП Сазоновим Сергієм Миколайовичем;

- спростувати майнові дії боржника ТОВ "НПП Флайтех" та визнати відсутнім у ФОП Сазонова С.М. права вимоги до ТОВ "НПП Флайтех" за недійсним договором № 29/07-20 від 29.07.2020 надання послуг;

- стягнути солідарно з ТОВ "НПП Флайтех" та ФОП Сазонова С.М. на користь ТОВ "ІТЦ Технополіс" судовий збір у розмірі 6056,00 грн.

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено повністю, що стало підставою для звернення позивача до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс», заявлені в межах справи про банкрутство ТОВ «НПП Флайтех», про визнання недійсним договору про надання послуг № 29/07-20 від 29.07.2020, укладеного між ТОВ «НПП Флайтех» та ФОП Сазоновим С.М., з підстав його фіктивності та фраудаторності, а також про спростування майнових дій боржника і визнання відсутнім у ФОП Сазонова С.М. права грошової вимоги до боржника за зазначеним договором як похідних вимог.

Натомість предметом апеляційного розгляду є перевірка законності й обґрунтованості рішення Господарського суду Харківської області від 27.10.2025 у справі № 922/1792/24 (922/2778/25), яким у задоволенні позову було відмовлено повністю. Апеляційний суд має встановити чи дійшов суд першої інстанції обґрунтованого висновку про недоведеність фіктивності або фраудаторності оспорюваного договору та, як наслідок, відмову в задоволенні основних і похідних позовних вимог.

Щодо фраудаторності договору про надання послуг № 29/07-20 від 29.07.2020.

Згідно з ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Частина 2 цієї статті визначає, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд ухвалює рішення.

Отже, фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку).

Тобто, законодавець ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства визначає спеціальні правові підстави, що надають можливість визнати договір, угоду боржника в межах справи про банкрутство недійсною.

Разом з тим, фраудаторним може виявитися і будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені ст.203 ЦК, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, "на зло" іншій особі (кредитору); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів.

Так, у постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 Верховний Суд зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний правочин (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність чи відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент укладення договору;

- контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник вчиняє оспорюваний договір;

- ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), від 18.06.2024 у справі №911/2276/22, від 15.05.2025 у справі №922/733/24.

Отже, хоча у ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК.

Також, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вказує, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.07.2020 між ТОВ "НВП Флайтех" (замовник) та Фізичною особи-підприємцем Сазоновим С. М. (виконавець), було укладено договір про надання послуг № 29/07-20 (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору замовник доручає, а виконавець зобов`язався надати послуги по технічному обслуговуванню (далі ТО) верстатів, обробних центрів та іншого обладнання (далі-об`єкт), що належить замовнику які включають: 1.1.1. здійснення огляду та ревізії всіх деталей обладнання;1.1.2. здійснення розробки та зборки обладнання; 1.1.3. здійснення тестових випробувань роботи обладнання; 1.1.4. проведення регламентно-профілактичних робіт.

Відповідно до п.1.4, п.1.5 договору вартість постачання комплектуючих, витратних матеріалів, додаткового устаткування для забезпечення надання послуг за даним договором входить у вартість послуг. Підсумкова вартість послуг відображається у відповідних актах здачі-приймання послуг, які підтверджені відповідними протоколами, що затверджуються сторонами, що є підставою для розрахунку.

Згідно з п. 2.1, 2.2, 2.3 Договору виконавець за завданням замовника надає послуги з технічного обслуговування обладнання за вказаними замовником об`єктами. Перелік об`єктів попередньо узгоджується сторонами у специфікаціях, які є додатками до цього договору. Термін виконання послуг узгоджується сторонами попередньо у специфікаціях, та затверджуються у відповідних актах. Після завершення кожного узгодженого обсягу послуг, виконавець підготовлює акт здачі-приймання-послуг, які замовник має затвердити не пізніше десяти днів місяця, наступного після завершення узгодженого обсягу часу.

Відповідно до розділу 3 вказаного договору вартість послуг з технічного обслуговування обладнання за цим договором узгоджується сторонами попередньо у специфікаціях, та затверджуються у відповідних актах здачі приймання-передачі наданих послуг по конкретним об`єктам обладнання замовника. Ціна договору визначається як сума всіх актів здачі - приймання наданих послуг. Виконавець визначає обсяги і вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті та готує відповідні документи (акти здачі-приймання наданих послуг) і подає їх для погодження замовнику у 2-х екземплярах, які замовник після фактичного огляду результатів не пізніше десяти днів місяця, наступного за яким було завершення усього обсягу послуг на погоджених об`єкта зобов`язаний або підписати такі акти або надати в письмовій формі аргументовану відмову в їх підписанні, зазначивши причини відмови в прийнятті послуг та дій необхідних для усунення таких причин.

ФОП Сазонов С.М. листами №5 від 10.02.2021, №7 від 14.05.2021, №9 від 22.07.2021, №11 від 10.08.2021, №1 від 21.01.2022 та №6 від 07.11.2022 повідомляв боржника про існування заборгованості, але листи були залишені ТОВ "НПП Флайтех" без відповіді.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судами, ухвалою господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі № 922/1792/24 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "НПП Флайтех". Вищевказана ухвала суду неодноразово оскаржувалась позивачем. Так, Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.08.2024 закрито апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі №922/1792/24. від 26.07.2024. Постановою Верховного суду від 05.11.2024 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр "Технополіс" на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 29.08.2024 у справі №922/1792/24 залишено без задоволення., а ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 29.08.2024 у справі №922/1792/24 залишено без змін. Також, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою від 05.08.2025 в якій Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» просило скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі №922/1792/24 про відкриття провадження у справі про банкрутство, а також прийняти нове рішення, яким у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «НПП Флайтех» за заявою ФОП Сазонова С.М. відмовлено. Верховний Суд постановою від 08.12.2025 скасував ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 та направив справу для продовження розгляду до Східного апеляційного господарського суду на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Східний апеляційний господарський суд, враховуючи висновки Верховного Суду, в ухвалі від 07.01.2026 залишив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» без руху, а ухвалою від 08.01.2026 подовжив строк на усунення недоліків апеляційної скарги задля того, щоб скаржник міг реалізувати своє право на апеляційне оскарження ухвали суду. Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» вимоги ухвали апеляційного суду не виконало, що стало підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження у справі №922/1792/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі №922/1792/24 на підставі п.4 ч. 1 ст. 261 ГПК України (ухвала Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2026).

Станом на момент ухвалення цієї постанови, ухвала Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у касаційному порядку не оскаржена.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви та апеляційної скарги, позивач просить визнати недійсним договір про надання послуг №29/07-20 від 29.07.2020 року, з таких підстав, що спірний договір є фраудаторним оскільки його було укладено "про людське око" з метою ліквідації ТОВ "НПП Флайтех" та унеможливлення виконання рішення суду у справі №922/4069/23 на користь ТОВ "ІТЦ Технополіс", а тому даний договір має бути визнаний недійсним з огляду на те, що в дійсності не існувало ні верстатів ТОВ "НПП Флайтех", ні послуг ФОП Сазонова С.М., які він надавав з їх обслуговування, а також не було здійснено оплату послуг ФОП Сазонова.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК).

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №908/3468/13 зазначено можливість оскарження (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, але за умови, якщо сторона доведе, що особа, яка уклала відповідний договір свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач у ході розгляду справи не навів і не підтвердив належними, допустимими та вірогідними доказами жодної з обставин, які відповідно до законодавства та усталеної практики Верховного Суду можуть свідчити про фраудаторний характер оспорюваного правочину. Зокрема, перш за все, оспорюваний договір укладено 29.07.2020, тоді як відкриття провадження у справі про банкрутство відкрито 09.07.2024, що перевищує перевищує три роки; позивачем не доведено наявності між боржником та ФОП Сазоновим С.М. відносин заінтересованості, пов`язаності чи афілійованості, які б дозволяли зробити висновок про узгодженість їхніх дій або вчинення правочину з метою заподіяння шкоди іншим кредиторам.

Так само матеріали справи не містять доказів того, що умови спірного договору, у тому числі його ціна, істотно відрізнялися від ринкових, були економічно необґрунтованими або такими, що свідомо погіршували майновий стан боржника. Позивач не подав жодних розрахунків, експертних висновків, аналітичних матеріалів чи порівняльних даних, які б свідчили про неринковість вартості наданих послуг, їх невідповідність обсягу, характеру чи складності робіт або про відсутність економічної доцільності укладення такого договору для боржника.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що саме по собі припущення позивача про штучність або фраудаторність правочину, без доведення конкретних юридично значущих фактів, не може слугувати підставою для визнання договору недійсним. Відсутність доказів заінтересованості контрагента, неринковості ціни, безоплатності чи інших передбачених законом критеріїв виключає можливість кваліфікації спірного договору як такого, що вчинений на шкоду кредиторам або з порушенням принципів добросовісності та розумності.

Щодо фіктивності договору про надання послуг № 29/07-20 від 29.07.2020.

Фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Зокрема, як зазначено в постанові ВС від 03.09.2019 у справі №904/4567/18, Верховний Суд у застосуванні приписів статі 234 ЦК України у подібних правовідносинах виходив, зокрема, з того, що в разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Практичне правозастосування виходить з того, що "фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним" (постанова ВС від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18).

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/11715/17, від 08.08.2018 у справі № 920/1144/17, від 21.08.2018 у справі №910/11565/17, від 26.02.2019 у справі №925/1453/16.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Позивач, обґрунтовуючи вимогу про визнання договору про надання послуг № 29/07-20 від 29.07.2020 фіктивним, посилається на сукупність обставин, які, на його переконання, свідчать про відсутність реального волевиявлення сторін на створення правових наслідків. Зокрема, позивач указує на те, що боржник та ініціюючий кредитор діяли у змові з метою унеможливлення виконання рішення у справі №922/4069/23, адже ФОП Сазонов С.М. з 2020 року не звертався до суду з вимогою про стягнення значної суми заборгованості з ТОВ «НПП Флайтех», що оспорюваний договір фактично був заявлений лише одночасно з ініціюванням процедури банкрутства боржника, що з 2022 року товариство припинило фактичну господарську діяльність, а у 2021 році не здійснювало відчуження верстатів, які нібито обслуговувалися виконавцем. Також позивач звертає увагу на фінансову звітність боржника, згідно з якою на кінець 2020 року активи товариства становили близько 6,6 млн грн, при цьому понад 4 млн грн з них припадали на верстат, що належить позивачу, а кінцевим наслідком реалізації спірного договору стало відкриття процедури банкрутства з подальшою ліквідацією ТОВ «НПП Флайтех».

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У цьому контексті колегія суддів вважає за необхідне звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статті 234 ЦК України, які викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Так Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, на яку також посилається скаржник в касаційній скарзі).

У постанові від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вказав, що під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Для визнання правочину фіктивним у розумінні статті 234 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення спільного умислу обох сторін правочину на вчинення дій без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором, саме на момент його укладення.

Проаналізувавши доводи позивача стосовно фіктивності правочину та вищезазначену практику Верховного Суду та норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає таке.

Перш за все, апеляційний суд виходить із презумпції правомірності правочину, закріпленої статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої укладений договір вважається таким, що породжує правові наслідки, доки його недійсність не буде встановлена судом на підставі належних і допустимих доказів.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України, вирішальним для кваліфікації правочину як фіктивного є не подальші наслідки його виконання, не економічний стан боржника і не суб`єктивне сприйняття правочину іншими кредиторами, а наявність спільного умислу обох сторін правочину діяти без наміру створення правових наслідків саме на момент його укладення. Такий умисел має бути доведений належними, допустимими та вірогідними доказами.

Аргумент позивача про змову боржника та ініціюючого кредитора апеляційний суд оцінює критично, оскільки він не підтверджений жодними об`єктивними доказами узгодженості дій сторін договору, їх афілійованості, заінтересованості або спільного контролю. Саме по собі твердження про наявність змови не може бути підставою для визнання правочину фіктивним без доведення конкретних фактів, які б свідчили про свідоме погодження сторонами фіктивного характеру договору.

Суд також звертає увагу, що доведення змови або узгоджених дій сторін вимагає встановлення їх спільного умислу та наявності конкретних об`єктивних обставин, які підтверджують координацію поведінки. У даному випадку такі обставини відсутні: не доведено пов`язаності сторін, не встановлено їх корпоративних чи родинних зв`язків, не підтверджено неринковість умов договору або безоплатність послуг, не спростовано факту існування господарських відносин між сторонами.

Посилання позивача на те, що ФОП Сазонов С.М. тривалий час не звертався до суду з вимогою про стягнення заборгованості, не свідчить про фіктивність договору. Вибір кредитором способу та моменту захисту свого права є проявом його диспозитивних повноважень і сам по собі не може розцінюватися як доказ відсутності наміру виконувати договір або створювати правові наслідки.

Аргумент про те, що оспорюваний договір був заявлений лише на стадії відкриття провадження у справі про банкрутство, також не підтверджує фіктивності правочину. Ініціювання процедури банкрутства є передбаченим законом способом захисту права кредитора у разі невиконання боржником грошових зобов`язань і саме по собі не може кваліфікуватися як зловживання або доказ змови. Закон не пов`язує правомірність звернення до суду з процедурою банкрутства з обов`язком попереднього судового стягнення боргу чи з іншими додатковими умовами. Також закон не пов`язує дійсність договору з моментом його використання кредитором для захисту своїх прав, а подальше посилання на договір у процедурі банкрутства не означає, що такий договір не існував або був створений не 29.07.2020, а іншою датою.

Доводи позивача щодо припинення господарської діяльності боржника з 2022 року, відсутності відчуження обладнання у 2021 році, а також щодо структури активів боржника свідчать лише про фінансово-господарський стан товариства у відповідні періоди, але не доводять відсутності наміру сторін створити правові наслідки у 2020 році під час укладення договору. Наявність чи відсутність відчуження майна, фінансові труднощі боржника або подальше припинення діяльності не є юридичними критеріями фіктивності правочину.

Посилання на те, що кінцевим наслідком реалізації договору стало відкриття процедури банкрутства, не може розцінюватися як доказ його фіктивності, оскільки наслідки правочину та його подальше використання у правовідносинах не ототожнюються з відсутністю волі сторін на момент його вчинення. Такий підхід означав би підміну правової оцінки правочину оцінкою його економічних або процесуальних наслідків, що не відповідає змісту статті 234 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що твердження позивача про створення договору та первинних бухгалтерських документів постфактум не підтверджені жодними об`єктивними засобами доказування, зокрема експертними висновками, технічною чи почеркознавчою експертизою, доказами фальсифікації документів або результатами відповідних кримінальних проваджень. За відсутності таких доказів суд не має правових підстав робити висновки про недостовірність документів або їх штучне створення.

Таким чином, твердження про створення «штучної кредиторської заборгованості» та «контрольовану процедуру банкрутства» ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і не підкріплені належними доказами. За відсутності доведених обставин, які б свідчили про фіктивність чи фраудаторність правочину, зазначений довід не може бути покладений в основу висновку про недійсність договору.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про фіктивність договору, оскільки вони не підтверджені належними та вірогідними доказами, а ґрунтуються переважно на припущеннях і суб`єктивній оцінці обставин, що не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо позовних вимог позивача в частині спростування майнових дій боржника ТОВ «НПП Флайтех» за договором № 29/07-20 від 29.07.2020 про надання послуг та визнання відсутнім у ФОП Сазонова С.М. права вимоги до боржника за цим договором.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 173 Господарського процесуального кодексу України похідною є позовна вимога, задоволення якої безпосередньо залежить від задоволення іншої, основної позовної вимоги. Така правова конструкція передбачає, що похідні вимоги не можуть існувати самостійно та не підлягають задоволенню у разі відмови суду в основній вимозі, від якої вони залежать за своїм змістом і правовою природою.

У даному випадку вимоги про спростування майнових дій боржника та про визнання відсутнім у ФОП Сазонова С.М. права вимоги до ТОВ «НПП Флайтех» ґрунтуються виключно на твердженні позивача про недійсність договору про надання послуг № 29/07-20 від 29.07.2020. Саме визнання цього договору недійсним є первинною юридичною передумовою для можливості задоволення заявлених похідних вимог.

Оскільки судами уже встановлено відсутність правових та фактичних підстав для визнання спірного договору недійсним, а позивач не довів обставин, які б свідчили про його фіктивність чи фраудаторний характер, правові підстави для спростування майнових дій боржника та для визнання відсутнім права вимоги у ФОП Сазонова С.М. також відсутні. За таких умов похідні позовні вимоги втрачають самостійне значення та не можуть бути задоволені незалежно від вирішення основної вимоги.

З огляду на наведене, а також у зв`язку з недоведеністю позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Разом з тим, скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував стандарт доказування, оскільки фактично виходив із вимоги «достатності доказів», тоді як у господарському процесі відповідно до статті 79 ГПК України має застосовуватися стандарт «вірогідності доказів». На думку скаржника, суд не здійснив зіставлення доказів сторін і безпідставно відкинув доводи позивача, не оцінивши, що наведені ним обставини є більш вірогідними, ніж пояснення відповідачів. Також апелянт зазначає, що акти виконаних робіт було надано до суду першої інстанції у відзиві, який згодом місцевий суд повернув без розгляду, тобто суд послався на недопустимі докази. Апелянт вважає, що суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, обмежившись формальним посиланням на існування договору та актів виконаних робіт, не перевіривши реальність надання послуг, наявність обладнання, яке нібито обслуговувалося, та фактичну можливість виконання таких робіт у заявлених обсягах

Апеляційний суд перевірив доводи скаржника щодо неправильного застосування судом першої інстанції стандарту доказування та неповного з`ясування обставин справи і зазначає таке.

Із мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції навів положення статей 73 79 ГПК України, розкрив зміст принципів змагальності, диспозитивності та стандарту доказування «вірогідності доказів», а також зазначив, що наявність обставини вважається доведеною лише за умови, якщо докази, надані на її підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування. При цьому суд виходив із того, що оцінка доказів здійснюється з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності на підставі внутрішнього переконання суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що стандарт доказування, визначений статтею 79 ГПК України, не зводиться до механічного порівняння кількості доводів сторін і не означає автоматичного прийняття версії тієї сторони, яка заявляє про більшу вірогідність своїх тверджень. Застосування цього стандарту передбачає наявність у матеріалах справи взаємно протилежних доказів, які суд може співставити між собою. Водночас у цій справі позивачем не було подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність реального виконання спірного договору, неможливість надання відповідних послуг у заявлених обсягах, що унеможливлювало здійснення судом такого зіставлення.

Посилання апелянта на те, що акти виконаних робіт були надані до суду першої інстанції у складі відзиву, який згодом було повернуто без розгляду, апеляційний суд оцінює критично. Повернення відзиву без розгляду відповідно до вимог процесуального закону означає, що додані до нього документи не набули статусу доказів у справі, а отже, суд першої інстанції був позбавлений можливості досліджувати та оцінювати їх у порядку, передбаченому главою 5 ГПК України. За таких обставин твердження скаржника про посилання суду на недопустимі докази є обґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, обмежившись формальним посиланням на існування договору та актів виконаних робіт, також не підтверджуються матеріалами справи. Суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до принципу змагальності саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо відсутності реального надання послуг, відсутності обладнання, яке нібито обслуговувалося, або об`єктивної неможливості виконання робіт у заявлених обсягах.

Апеляційний суд наголошує, що саме по собі невиконання судом активної ролі у збиранні доказів не може розцінюватися як неповне з`ясування обставин справи, оскільки господарський процес не передбачає обов`язку суду замість сторін доводити їхні вимоги чи заперечення. Відсутність у матеріалах справи належних доказів, які б підтверджували твердження позивача, є наслідком реалізації ним власних процесуальних прав і обов`язків та не може бути покладена в провину суду.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування стандарту доказування та неповного з`ясування обставин справи зводяться до незгоди скаржника з оцінкою доказів і правовими висновками суду першої інстанції, не спростовують встановлених судом обставин та не свідчать про порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Скаржник зазначає, що суд помилково визнав ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі № 922/1792/24 преюдиційною, тоді як ухвала про відкриття провадження у справі про банкрутство не встановлює преюдиційних фактів у розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України та не є рішенням по суті спору щодо існування чи дійсності боргу. Позивач фактично був позбавлений можливості оскаржити ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство, оскільки на момент її ухвалення не мав статусу кредитора, а подальше оскарження було відхилено з формальних процесуальних підстав. За таких умов, на його думку, суд першої інстанції безпідставно поклав негативні процесуальні наслідки на позивача.

Колегія суддів погоджується з тим, що ухвала Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 у справі № 922/1792/24 про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «НПП Флайтех» не є рішенням по суті спору у розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України та сама по собі не встановлює преюдиційних фактів щодо існування, розміру чи дійсності грошових вимог. Водночас апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції посилався на зазначену ухвалу не як на преюдиційне рішення у вузькому процесуальному значенні, а як на процесуальний акт, яким у межах справи про банкрутство було перевірено наявність грошових вимог ініціюючого кредитора та відкрито відповідне провадження.

При цьому матеріалами справи підтверджується, що ухвала Господарського суду Харківської області від 09.07.2024 неодноразово була предметом оскарження саме з ініціативи Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс». Так, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.08.2024 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Інженерно-технологічний центр Технополіс» на зазначену ухвалу було закрито, а постановою Верховного Суду від 05.11.2024 касаційну скаргу позивача залишено без задоволення, ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.

У подальшому ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за повторною апеляційною скаргою ТОВ «Інженерно-технологічний центр Технополіс» на ухвалу від 09.07.2024. Разом з тим постановою Верховного Суду від 08.12.2025 зазначену ухвалу апеляційного суду було скасовано, а справу направлено до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Виконуючи вказівки Верховного Суду, Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.01.2026 залишив апеляційну скаргу ТОВ «Інженерно-технологічний центр Технополіс» без руху, а ухвалою від 08.01.2026 продовжив строк для усунення її недоліків з метою надання скаржнику можливості реалізувати своє право на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції. Однак вимоги зазначених ухвал апеляційного суду скаржником виконані не були, що стало підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 261 ГПК України (ухвала Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2026).

Станом на момент ухвалення цієї постанови ухвала Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у касаційному порядку не оскаржена та є чинною.

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що він був позбавлений можливості оскаржити ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство. Навпаки, матеріали справи свідчать, що після повернення справи з Верховного Суду скаржнику було надано реальну та достатню процесуальну можливість усунути недоліки апеляційної скарги та забезпечити її розгляд по суті, однак скаржник свідомо не скористався наданим йому процесуальним правом, не виконав вимог ухвал апеляційного суду, що й зумовило настання відповідних негативних процесуальних наслідків.

За таких умов посилання скаржника на неправомірне покладення судом першої інстанції негативних процесуальних наслідків є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Також скаржник, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на висновки та правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 та від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), які, на його переконання, підтверджують фраудаторний характер спірного правочину.

Водночас у цій частині доводів апеляційної скарги позивач обмежився формальним наведенням посилань на зазначені постанови Верховного Суду та відтворенням окремих фрагментів їх мотивувальної частини, не конкретизувавши, які саме правові висновки, сформульовані у цих справах, підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та в чому саме полягає відповідність фактичних обставин наведених справ обставинам цієї справи. Зокрема, скаржник не навів аргументів щодо наявності у спірних правовідносинах тих підстав для визнання правочину недійсним, які прямо передбачені частинами першою та другою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, та не здійснив їх співвіднесення з фактичними даними, встановленими у цій справі.

Проаналізувавши зміст апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що в ній відсутні пояснення скаржника щодо подібності (тотожності) фактичних обставин, суб`єктного складу та правового регулювання справ, на які він посилається, із правовідносинами, що є предметом розгляду у даній справі. Фактично апеляційна скарга в цій частині містить загальне цитування правових позицій Верховного Суду без їх адаптації до конкретних обставин спору, що не може вважатися належним обґрунтуванням доводів про фраудаторність спірного договору.

Разом з тим, перевіривши зазначені постанови Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що вони не є повністю релевантними до спірних правовідносин, оскільки ухвалені за інших фактичних обставин та за наявності встановлених судами попередніх інстанцій ознак, які свідчили про вчинення правочинів на шкоду кредиторам. У наведених справах Верховний Суд надавав загальне аналітично-правове тлумачення поняття фраудаторних правочинів, критеріїв їх ідентифікації та меж застосування принципів добросовісності і недопустимості зловживання правом, однак такі висновки не можуть бути застосовані автоматично без встановлення відповідних фактичних обставин у конкретній справі.

За таких умов колегія суддів зазначає, що наведені скаржником посилання на судову практику Верховного Суду носять загальний характер, не підтверджують наявності передбачених статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства підстав для визнання недійсним договору про надання послуг № 29/07-20 від 29.07.2020 та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності доказів фраудаторності спірного правочину.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить підсумкового висновку, що суд першої інстанції дійшов правильних і обґрунтованих висновків, а доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених ним обставин та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту апеляційної скарги, позивач, обґрунтовуючи вимоги про визнання спірного договору недійсним як фраудаторного та фіктивного, не довів наявності жодної з передбачених законом юридично значущих обставин, які б у сукупності та з достатнім ступенем вірогідності підтверджували вчинення боржником оспорюваного правочину на шкоду кредиторам або без наміру створення правових наслідків. Наведені позивачем доводи зводяться переважно до припущень, оцінки наслідків виконання договору та незгоди з фінансово-правовими результатами його реалізації, однак не підкріплені належними, допустимими та вірогідними доказами, як того вимагають статті 73 79 Господарського процесуального кодексу України.

Місцевий господарський суд правильно виходив із принципів змагальності та диспозитивності, поклавши обов`язок доведення заявлених вимог саме на позивача, і обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність фраудаторності та фіктивності спірного договору. Суд першої інстанції належним чином застосував стандарт доказування «вірогідності доказів», надав оцінку доводам сторін у межах поданих доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення постановлене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, відповідає завданням господарського судочинства та спрямоване на забезпечення повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи. У зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а рішення Господарського суду Харківської області від 27.10.2025 у справі №922/1792/24 (922/2778/25) має бути залишена без змін.

Керуючись статтями 269, п.1 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-технологічний центр Технополіс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 27.10.2025 у справі №922/1792/24 (922/2778/25) залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 12.02.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян