ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/2962/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників:

від позивача: Каланжова А.О.,

від третьої особи: Буцан С.В.,

від відповідача: Хомич А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/2962/25

за позовом: Одеської міської ради (площа Думська (Біржова), № 1, м. Одеса, 65026)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (вул. Успенська, буд. 83/85, м. Одеса, 65011).

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» (вул. Ланжеронівська, № 14, кв. 4, м. Одеса, 65026)

про стягнення 1 275 220,99 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

Одеська міська рада звернулася до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:001:0028, загальною площею 3,6145 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, буд. 26, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості за період з 01.12.2022 по 31.05.2024 у розмірі 1275220,99 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що у період з 01.12.2022 по 31.05.2024 ТОВ «Євро Сервіс», як власник нежитлових будівель та споруд загальною площею 6000,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, здійснювало безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без укладеного договору оренди землі, тобто без належної правової підстави для її використання.

2. Позиція учасників справи.

2.1. Аргументи Позивача.

Позивач зазначає, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» починаючи з 07.07.2016 є власником нежитлових будівель та споруд загальною площею 6000,8 кв.м, що розташовані за адресою м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26.

Як пояснює позивач, право власності на вказане нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці площею 3,6145 га, зареєстровано за відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу від 07.07.2016, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстрованих в реєстрі за № № 2231 та 2234.

При цьому позивач відзначає, що зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 3,6145 га з кадастровим номером :06:001:0028, за адресою: вул. Миколи Боровського, 26, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.02.2018 № НВ-018 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 08.02.2018.

Також позивач додає, що рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 № 1999-VII ТОВ «Євро Сервіс» надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки орієнтовною площею 3,6500 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Разом з тим, позивачем було зазначено, що договір оренди земельної ділянки між Одеською міською радою та відповідачем укладено та зареєстровано так і не було, у зв`язку з чим у період з 01.12.2022 по 31.01.2024 ТОВ «Євро Сервіс» як власник нежитлових будівель загальною площею 6000,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, здійснювало безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без укладеного договору оренди землі, тобто без належної правової підстави для її використання.

Позивач додає, що на момент звернення до суду із даним позовом вже наявні висновки суду у справах № 916/3390/21 та № 916/385/23 про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за користування спірною земельною ділянкою за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 та з 01.09.2021 по 30.11.2022.

Відтак, за ствердженням позивача, Одеська міська рада змушена звернутись до суду з вимогою про стягнення з власника об`єкта нерухомого майна ТОВ «Євро Сервіс» безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщено, та які відповідач зобов`язаний повернути власнику земельної ділянки на підставі ст. 1212 ЦК України.

2.2. Аргументи Третьої особи.

Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради у своїх поясненнях виклав схожі за змістом позовної заяви аргументи, повністю підтримав викладену позивачем правову позицію позивача та просив задовольнити вимоги Одеської міської ради. Окрім того, Департамент додав, що для врегулювання спору в досудовому порядки ним було скеровано вимогу до ТОВ «Євро Сервіс» від 12.03.2024 № 01-13/444 щодо сплати у місячний термін коштів за користування земельною ділянкою, яка була повернута 29.03.2024.

2.3. Аргументи Відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти пояснень третьої особи, зазначає, що рішенням Одеської міської ради №2526-VII від 04.10.2017 на підставі звернення ТОВ «Євро Сервіс» внесено зміни до рішення №1999-VII від 26.04.2017 та ТОВ «Євро Сервіс» надано дозвіл на викуп земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, вид використання - для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд.

Також відповідач підтверджує, що на підставі зазначених рішень Одеської міської ради ТОВ «Євро Сервіс» 03.05.2018 надало до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом продажу.

При цьому, 20.12.2017 Управління архітектури та містобудування затвердило висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду №01-1 1/5236-350пз. Було видано відповідний Висновок №818/82-18 від 24.01.2018, відповідно до якого проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду відповідає вимогам законодавства та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. 04.04.2018 Управління архітектури та містобудування затвердило Доповнення №01-11/1061-18п до висновку по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду №01-11/5236-350пз, відповідно до якого у тексті Висновку замість умов надання земельної ділянки в оренду слід читати у власність шляхом продажу. На вказане доповнення було надано Висновок №3393/82-18 від 26.04.2018.

Таким чином, ТОВ «Євро Сервіс» вважало виконаним свій обов`язок щодо ініціювання процедури з оформлення правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку, тоді як з боку органів місцевого самоврядування не вчинялося жодних дій щодо продовження процедури відведення земельної ділянки.

Разом з тим, як додає відповідач, в подальшому ТОВ «Євро Сервіс» отримало від Департаменту комунальної власності вимогу від 18.11.2020 №01-13/4672, відповідно до якої Департамент вимагав сплатити кошти, нібито безпідставно збережені ТОВ «Євро Сервіс» за період жовтень 2017 - вересень 2020 у розмірі 2 369 907,97 грн.

На вказану вимогу 22.12.2020 ТОВ «Євро Сервіс» надало відповідь №1/22-12, якою повідомило Департамент, що ТОВ «Євро Сервіс» надає в оренду іншим суб`єктам господарювання частину власного нерухомого майна, що розташоване на частині земельної ділянки площею 0,6021 га, у зв`язку з чим, є підстави для перерахунку заборгованості, нарахованої Департаментом комунальної власності Одеської міської ради у вимозі від 18.11.2020 №01-13/4672 із врахуванням площі будівель, що надаються в оренду та повідомляло, що сума земельного податку, розрахованого ТОВ «Євро Сервіс» за площу 0,6021 га на підставі витягу з технічної документації про НГО земельної ділянки від 15.02.18, за період 2018 - 2020, складає 338 344,45 грн, яку буде задекларовано та сплачено товариством у найближчі строки. З метою повної та своєчасної сплати вказаної суми, ТОВ «Євро Сервіс» просило підтвердити правильність проведеного Товариством розрахунку.

За ствердженням відповідача, на вказаний лист Департамент комунальної власності надав відповідь від 29.12.2020 №01-18/1736 відповідно до якої не заперечував проти сплати Товариством земельного податку у розмірі 338 344,45 грн. та просив направити копії податкових декларацій до Департаменту. Листом Департаменту комунальної власності від 04.01.2021 №01-18/1494-09-01 було повідомлено Товариство, що з 1 січня 2021 року діють нові реквізити для зарахування податків та зборів до бюджету Одеської міської територіальної громади, а платники плати за землю самостійно обчислюють суму податку та сплачують не пізніше 20 лютого поточного року. В подальшому, листом від 17.02.2021 №01-18/1736-06 Департамент комунальної власності повідомив про необхідність сплати земельного податку до бюджету у найкоротший строк.

В свою чергу, як зауважує відповідач, листом від 31.03.2021 №01-13/1577 Департамент комунальної власності звернувся до ТОВ «Євро Сервіс» із вимогою надати у найкоротший термін, але не пізніше 11.05.2021 розроблену документацію із землеустрою або письмово проінформувати про причини, з яких вона не може бути надана. Також Департамент просив надати відомості щодо сплати земельного податку.

Відповідач наголошує, що оскільки органами місцевого самоврядування жодних дій з оформлення землевпорядної документації не вчинялося, ТОВ «Євро Сервіс» листом №1/26-07 від 26.07.2021 було вимушено звернутися до Одеської міської ради із вимогою повідомити про стадію, на якій знаходиться розгляд проекту відведення земельної ділянки. На вказане звернення Департамент земельних ресурсів своїм листом №01-18/1449 від 28.08.2021 повідомив, що листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-20/207 (18) від 05.05.2021 Товариству було повернуто для виправлення проект землеустрою, у зв`язку з чим Департамент вимагав надати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, узгодити та підписати договір про оплату авансового внеску, а також подати документи, що підтверджують сплату земельного податку. При цьому, відповідач звертає увагу на суперечності Департаменту земельних ресурсів щодо отримання та повернення проекту землеустрою.

Листом №1/29-10 від 29.10.2021 ТОВ «Євро Сервіс» повідомило Департамент комунальної власності, що ані лист №01-20/207(18), яким нібито було повернуто для виправлення проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ані проект договору про оплату авансового внеску Товариством отримано не було. Також Товариство просило надати відомості про факт направлення та отримання Товариством листа №01-20/207(18) Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; у разі відсутності підтвердження отримання Товариством листа №01-20/207(18) - надіслати його повторно, та винести на розгляд Одеської міської ради проект землеустрою щодо надання земельної ділянки площею 3,65 га за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26 :06:001:0028) у власність Товариству. Однак, як зауважує відповідач, листом від 20.01.2022 №01-18/1449-09-01 Департамент земельних ресурсів повідомив, що станом на 14.01.2022 проект землеустрою, вилучений під час обшуку, до Департаменту повернуто не було.

Щодо оплатності користування земельної ділянки відповідач погоджується щодо наявності двох форм здійснення плати за землю: п. 14.1.147 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Водночас відповідач вказує, що за змістом положень ст. 288 ПК України, ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» та п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. На переконання відповідача, право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Також, на переконання відповідача, ТОВ «Євро Сервіс», як власник розташованих на ділянці будівель, є платником земельного податку, що підтверджується відповідними деклараціями та фактичною сплатою податкових зобов`язань, тобто товариство вже здійснює плату за землю у формі, прямо передбаченій Податковим кодексом для суб`єкта з таким статусом. Це узгоджується й із тим, що відповідач має право на укладення договору викупу земельної ділянки, що в подальшому призводило б до сплати земельного податку, а не орендної плати.

В той же час, відповідач вважає, що оскільки ТОВ «Євро Сервіс» надає в оренду іншим суб`єктам господарювання частину власного нерухомого майна, що розташоване на частині земельної ділянки площею 0,3021 га, є підстави для розрахунку відповідачу розміру земельного податку за площу 0,6021 га, тоді як третя особа наполягає на здійснення розрахунку, виходячи із площі 3,6145 га. Водночас, розрахунок, поданий Одеською міською радою раніше, на думку відповідача, є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не враховано положення ст. 289 ПК України щодо застосування коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за відповідні роки, які є обов`язковими для розрахунку плати за землю, а при здійсненні розрахунків безпідставно враховано всю площу земельної ділянки, тоді як фактичне користування відповідачем поширюється лише на частину території.

Відтак, відповідач підсумовує, що у ТОВ «Євро Сервіс» виникло право на укладення договору викупу земельної ділянки, що мало б наслідком і виникнення обов`язку зі сплати земельного податку, а тому помилковими є доводи третьої особи щодо застосування фіксованих відсотків ставок орендної плати, оскільки платне використання землі в Україні реалізується як у формі орендної плати, так і у формі земельного податку.

Отже, відповідач вважає, що за обставин, які склалися між ТОВ «Євро Сервіс» та Одеською міською радою остання могла розраховувати тільки на суму земельного податку, що підлягає сплаті, а не на суму орендної плати.

Також відповідач зазначає про те, що своєю суперечливою поведінкою Департамент комунальної власності, правонаступником якого є Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, діючи у межах своїх повноважень, створив у відповідача законні очікування щодо порядку та розміру здійснення плати за землю.

Таким чином, на переконання відповідача, позивач внаслідок бездіяльності третьої особи отримує вигоду, розраховуючи суму безпідставно збережених коштів виходячи з розміру орендної плати, а не з розміру земельного податку, а тому усі негативні наслідки, що виникли у процедурі оформлення прав користування земельною ділянкою, мають бути покладені не на відповідача, а на орган місцевого самоврядування, який порушив принцип законності, добросовісності та правової визначеності.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2025 позовну заяву (вх. № 3039/25) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Разом з позовною заявою 30.07.2025 Одеською міською радою було подано до господарського суду заяву (вх. № 2-1211/25) про забезпечення позову в порядку ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої позивач просив суд накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову у межах розміру позовних вимог на загальну суму 1275220,99 грн, а також накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс», у межах розміру позовних вимог 1275220,99 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

30.07.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області заяву Одеської міської ради (вх. № 2-1211/25 від 30.07.2025) задоволено, накладено арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову у межах розміру позовних вимог на загальну суму 1 275 220,99 грн. Також, накладено арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс», у межах розміру позовних вимог 1 275 220,99 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

31.07.2025 позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 24074/25), якою просив видати уповноваженій особі Одеської міської ради оригінал ухвали суду від 30.07.2025 у справі № 916/2962/25.

08.08.2024 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх. № 3039/25 від 30.07.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2962/25. Постановлено справу № 916/2962/25 розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на "04" вересня 2025 року о 10:40 год.

04.09.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/2962/25 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "14" жовтня 2025 року об 11:30 год., про що відповідач був повідомлений відповідною ухвалою суду від 04.09.2025 в порядку ст. 120 ГПК України.

16.09.2025 від позивача до суду надійшла заява (вх. № 28782/25) про залучення Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради до участі у справі № 916/2962/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Підготовче засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 у справі № 916/2962/25 на 14.10.2025, не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, що унеможливило проведення судових засідань.

15.10.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 916/2962/25 за ініціативою суду на 30 днів та підготовче засідання у справі № 916/2962/25 призначено на "23" жовтня 2025 року о 14:40 год.

20.10.2025 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 30.07.2025 у справі №916/2962/25 та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.07.2025 у справі №916/2962/25.

22.10.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» подано до суду клопотання (вх. № 2-1657/25), згідно з якої заявник просив суд скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.07.2025 в частині накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Євро Сервіс», як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову у межах розміру позовних вимог на загальну суму 1 275 220,99 грн.

23.10.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» (вх. №2-1657/25 від 22.10.2025) про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.07.2025 по справі № 916/2962/25.

Окрім того, 23.10.2025 протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області задоволено заяву Одеської міської ради та залучено до участі у справі № 916/2962/25 Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, а також судом було постановлено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні по справі № 916/2962/25 до "25" листопада 2025 року об 11:40 год., про що Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» були повідомлені відповідною ухвалою суду від 24.10.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

18.11.2025 Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради подано до суду пояснення (вх. № 36756/25) на позовну заяву, які судом було прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 25.11.2025 господарський суд, з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ухвалив про проведення підготовчого провадження у розумні строки та оголосив перерву до 11.12.2025 о 12:20 год.

09.12.2025 відповідачем подано до суду заперечення (вх. № 39318/25) на пояснення Департаменту, які були долучені судом до матеріалів справи разом із доданими до них доказами.

Окрім того, до вказаних пояснень ТОВ «Євро Сервіс» було додано клопотання (вх. № 39336/25), відповідно до якого відповідач просив призначити у справі комплексну експертизу (судову економічну експертизу та експертизу з питань землеустрою), на вирішення яких поставити питання щодо визначеного позивачем розміру безпідставно збережених коштів, дійсного розміру плати за користування земельної ділянкою площею 0,6021 га та щодо відповідності порядку визначення позивачем нормативної грошової оцінки вимогам чинного законодавства.

11.12.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/2962/25, заслухавши думку присутніх в підготовчому засіданні представників учасників справи, за результатами розгляду клопотання відповідача про призначення експертизи, суд постановив ухвалу, без складання окремого процесуального документу, про відмову в задоволенні клопотання про призначення судової комплексної експертизи. Мотивом для відмови стало те, що на даний час відсутні підстави для призначення експертизи за тими документами та доказами, які надані до матеріалів справи, а вирішення питань, які визначені відповідачем у клопотанні, не потребують спеціальних знань, а можуть бути вирішені шляхом проведення математичних розрахунків одночасно із застосуванням правових норм чинного законодавства.

Додатково суд вважає за необхідне зауважити наступне.

За приписами ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

При призначенні судової експертизи обов`язковим є визначення предмета доказування та з`ясування дійсної потреби спеціальних знань для встановлення певних фактичних даних, що входять до предмету доказування.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (заява № 61679/00) від 01.06.2006 зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Тобто, експертиза призначається, за сукупності декількох умов, а саме для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно з ст. 100 ГПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, відтак безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв`язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи.

Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 927/685/20).

Суд зазначає, що необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

Суд зазначає, що висновок експерта може бути одним із доказів, оцінується на рівні з іншими доказами та не має переважного значення перед іншими доказами. Отже, виходячи з заяв по суті справи та наявних у справі доказів, у суду відсутня підстава для призначення судової комплексної експертизи.

Окрім того, 11.12.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/2962/25, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/2962/25 до судового розгляду по суті на "23" грудня 2025 року о 14:40 год.

22.12.2025 до суду надійшла заява ТОВ «Євро Сервіс» (вх. № 41061/25), відповідно до якої відповідач просив повернути справу № 916/2962/25 на стадію підготовчого провадження та залучити Одеську міську військову адміністрацію Одеського району Одеської області до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Щодо клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого розгляду справи та залучення до участі у справі вказаної ним третьої особи, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено повернення до підготовчого провадження або поновлення підготовчого провадження, що зумовлено, зокрема, необхідністю дотримання принципів стадійності господарського процесу та правової визначеності, а також метою недопущення зловживання процесуальними правами тією чи іншою стороною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21, зроблено висновок, що відповідно до практики Верховного Суду, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Разом з тим, такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

Отже, заявляючи клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження заявник має навести вагомі обставини необхідності повернення на стадію підготовчого провадження, для вчинення процесуальних дій, невчинення яких суттєво вплине на права сторін в майбутньому та які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Так, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши клопотання відповідача про повернення судом на стадію підготовчого провадження, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки відповідачем жодним чином не обґрунтовано вагомих обставин такої необхідності, як і не наведено достатніх підстав для залучення до участі у справі Одеської міської військової адміністрації Одеського району Одеської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, оскільки судом не встановлено обставин, які би дозволили вважати, що результат вирішення даної справи може вплинути на її права та обов`язки.

Відтак, в судовому засіданні 23.12.2025 судом розглянуто клопотання відповідача про повернення на стадію підготовчого провадження та залучення до участі у справі третьої особи, в задоволенні якого протокольною ухвалою відмовлено, виходячи з того, що сторонами вчинено відповідні дії, направлені на виконання завдань підготовчого провадження, які передбачені нормами Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, 23.12.2025, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, судом було постановлено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до "20" січня 2026 року об 11:00 год.

Під час розгляду справи по суті представники позивача та третьої особи виступили із вступною промовою, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити повністю з підстав, викладених ними у заявах по суті, та підтверджених наданими до матеріалів справи доказами.

Відповідач під час розгляду справи по суті також виступив із вступною промовою, проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у його поясненнях, та у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Також, судом враховано, що в умовах воєнного часу, суди України, продовжують працювати на територіях, де це є можливим, на підставі чого, з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, які визначають завдання господарського судочинства, з урахуванням норм Закону України «Про правовий режим воєнного стану», приймаючи до уваги обставини даної справи та достатність часу, наданого всім учасникам справи для висловлення своєї правової позиції по даній справі, суд вважав за доцільне розглядати дану справу в межах розумного строку, створивши учасникам справи умови належного балансу безпеки та можливості ефективної реалізації їх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань. Судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

Враховуючи наведене, 20.01.2026 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті, оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення 29.01.2026 о 10:20 год.

29.01.2026 судом, відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності представників учасників справи було проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Як з`ясовано судом, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 436697671 від 24.07.2025) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» з 07.07.2016 зареєстровані на праві приватної власності нежилі будівлі та споруди загальною площею 6 000,8 кв.м, що в цілому складаються з головного корпусу літ. «А», профілакторію літ. «Б», виробничого складу літ. «В», складу літ. «Г», складу тарного зберігання літ. «Д», профілакторію ДСМ літ. «Ж», адміністративної будівлі літ. «З», прохідної літ. «К», навісу літ. «И», за адресою: вул. Миколи Боровського, будинок 26, м. Одеси (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01).

Право власності ТОВ «Євро Сервіс» на частину нерухомого майна набуто на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 №2234 та на іншу частину - на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 №2231.

Рішенням Одеської міської ради № 1999-VII від 26.04.2017, за результатами розгляду клопотання ТОВ «Євро Сервіс», надано дозвіл ТОВ «Євро Сервіс» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 3,6500 га, за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Окрім того, п. 2 вказаного рішенням зобов`язано ТОВ «Євро Сервіс» після формування земельної ділянки надати до виконавчого органу Одеської міської ради розроблений та погоджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.02.2018 № НВ-018, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 03.01.2018, внесені відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 3,6145 га, кадастровий номер :06:001:0028, місце розташування: Одеська область, м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26; категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, отже вказана земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, що зареєстровано за ТОВ «Євро Сервіс», з 08.02.2018 сформована та зареєстрована.

Відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер :06:001:0028, площею 3,6145 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, сформованого головним спеціалістом відділу № 1 управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області 09.09.2021, річна нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 27 084 666,37 грн.

Згідно з Витягом № НВ-024 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, кадастровий номер :06:001:0028, сформованого 07.02.2024, річна нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 36 009 830,48 грн.

12.03.2024 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради звернувся до ТОВ «Євро Сервіс» з вимогою № 01-13/444, якою вимагав у місячний термін сплатити кошти в сумі 1192370,53 грн на рахунок бюджету Одеської міської територіальної громади за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:001:0028, площею 3,6145 га з грудня 2022 року по січень 2024 року. Вимогу разом із відповідним розрахунком було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, проте остання повернулась на адресу відправника без вручення, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Департамент фінансів ОМР листом № 05-13-195/676 від 06.05.2024 повідомив Департамент земельних ресурсів ОМР, що згідно звітів Казначейства України по виконанню місцевого бюджету за доходами по коду бюджетної класифікації 24060300 «інші надходження» від ТОВ «Євро Сервіс» за період з 13.03.2024 по 01.05.2024 надійшло 90664,55 грн. До вказаного листа додано відповідну виписку по рахунку.

Рішенням Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011 «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі», з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, затверджено фіксовані відсотки при визначенні орендної плати за землі міста Одеси відповідно до технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Одеси, затвердженої рішенням Одеської міської ради від 28.12.2010 № 41-VI, що наводяться у додатку до цього рішення, а також введено в дію затверджені пунктом 1 цього рішення фіксовані відсотки орендної плати за землі міста Одеси з 20.09.2011.

Згідно додатку до рішення Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011, при визначенні ставки орендної плати за використання земельної ділянки для розміщення об`єктів промисловості (адміністративних будівель) становить 3% від нормативної грошової оцінки землі.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.04.2023, у справі № 916/3390/21 позов Керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ Євро Сервіс, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Євро Сервіс» на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою площею 3,6145 га за адресою: м.Одеса, вулиця Миколи Боровського, 26 (кадастровий номер :06:001:0028) в сумі 1 975 115 грн. 15 коп. Розмір безпідставно збережених коштів Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» був стягнутий судом за період з 01.09.2018 по 31.08.2021.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.06.2023 по справі № 916/385/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2023, позов задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Євро Сервіс» на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою, площею 3,6145 га за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26 (кадастровий номер - :06:001:0028) в сумі 964 917 грн 76 коп. Розмір безпідставно збережених коштів Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» був стягнутий судом за період з 01.09.2021 по 30.11.2022.

Відтак, позивачем визначено розмір орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:001:0028 площею 3,6145 га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, за період з 01.12.2022 по 31.05.2024, що в загальному розмірі становить 1275220,99 грн.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення та висновки суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші ресурси, які знаходяться в межах України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Статтею 17 Цивільного кодексу України передбачено, що орган місцевого самоврядування здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.

Статтею 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ст. ст. 319, 386 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності, згідно статті 80 Земельного кодексу України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщена на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що було у попереднього землекористувача.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Аналогічне передбачено частина 1 статті 377 Цивільного кодексу України - до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 125 та 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності та нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності та нерухомість.

Відтак із виникненням права власності на об`єкт нерухомості, власник такого об`єкту не звільняється від обов`язку оформлення прав на земельну ділянку, відповідно до вимог законодавства.

Право користування землею визначено у Главі 15 Земельного Кодексу України. За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується шляхом отримання землі у постійне користування або через право оренди.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (статті 92-93 Земельного кодексу України)

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, земельна ділянка з кадастровим номером :06:001:0028, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, є власністю територіальної громади міста Одеси та перебуває у комунальній власності.

Слід зауважити, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина 1 статті 79 ЗК України).

Відповідно до частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18 та від 12.06.2019 у справі №922/902/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою Харківська міськрада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка сформована як об`єкт цивільних прав (аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/2948/17 та від 09.04.019 у справі №922/652/18).

Згідно зі ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

На підставі ст. 204 Земельного кодексу України ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 1 Закон України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Згідно з частиною 1, 2 статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Згідно з частиною 1 статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі: витягів з Державного земельного кадастру.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.02.2018 №НВ-018 площа земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0028 складає 3,6145 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 08.02.2018. Категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд.

Отже, з урахуванням наведеного вище, земельна ділянка по вул. Миколи Боровського, № 26 у м. Одесі з кадастровим номером :06:001:0028 площею 3,6145 га, сформована як об`єкт цивільних прав.

При цьому витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.02.2018 №НВ-018 є належним та допустимим доказом у справі у розумінні положень статті 76, 77 ГПК України. Крім того, суд приймає до уваги, що згідно з статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. При цьому, відповідачем також не заперечується те, що належне йому нерухоме майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :06:001:0028.

Окрім того, розглядаючи спір у даній справі суд враховує, що Одеською міською радою не надано доказів реєстрації за нею права власності у Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0028, однак у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 сформульовано такий правовий висновок:

(1) За загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на неї;

(2) З дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими;

(3) Нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень ст. 79-1 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06.11.2024 у справі №915/767/21.

Відповідно до положень ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Таким чином, Одеська міська рада є власником спірної земельної ділянки площею 3,6145 га з кадастровим номером :06:001:0028, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту міста Одеси.

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Частиною 1 статті 93 та статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, завдані внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Таким чином, з моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача виник обов`язок не лише оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянки, а й сплачувати орендну плату за користування ними.

Відтак, матеріали справи свідчать, що відповідач по справі є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці. Натомість, у матеріалах справи немає доказів, які б підтверджували факт укладення між позивачем та відповідачем правочинів, що надають відповідачу право на користування спірною земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому нерухоме майно.

Відповідач використовував земельну ділянку для обслуговування об`єктів нерухомого майна без наявності правовстановлюючих документів на землекористування. Він не є власником даної земельної ділянки чи постійним користувачем земельної ділянки, якому видано державний акт і таке інше. Протилежного доказів суду не надано. Отже, відповідач користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

З огляду на приписи статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість, не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17.

За змістом частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловими будівлями презюмується його користування спірною земельною ділянкою.

В цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача, не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання (аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі №922/981/18).

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Також необхідно зазначити, що земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

В матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували, що відповідач є власником або постійним користувачем земельної ділянки на вул. Миколи Боровського, 26, м. Одеса та наявності обов`язку із сплати саме земельного податку.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 922/2378/20 зазначено, що «З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином:

власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм. У спорі про стягнення з відповідача як фактичного користувача земельної ділянки комунальної власності, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити власнику земельної ділянки за користування нею, належним позивачем є міська рада, яка є власником земельної ділянки та має право отримувати плату за її використання. Відповідач у цьому випадку зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідач не оформив речове право на користування земельною ділянкою. Доводи відповідача в частині того, що ним вжито було всі залежні від нього дії щодо оформлення правовстановлюючих документів на відповідну земельну ділянку, не приймаються до уваги, оскільки неналежне виконання своїх обов`язків з боку міської ради не є підставою для звільнення ТОВ «Євро Сервіс» від обов`язку сплачувати за користування сформованою земельною ділянкою, а виникнення права викупу вказаної земельної ділянки, без його подальшого оформлення не є підставою для сплати земельного податку, оскільки відповідач не є суб`єктом його справляння.

Чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/3089/18 «відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку; єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата».

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 588/1649/15-ц «у справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 правомірно володіючи основними засобами підприємства Хлібокомбінату Тростянецької райспоживспілки, а саме будівлею хлібзаводу, будівлею прохідної, електропідстанцією, вбиральнею, насосною з артсвердловиною, огорожею та ваговою, які знаходяться на земельній ділянці на АДРЕСА_1 у м. Тростянці Сумської області, користується спірною земельною ділянкою. При цьому відповідач не є власником земельної ділянки та не претендує на оформлення такого права на вказану земельну ділянку, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК України). Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_2 виник його обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Цього обов`язку відповідач не виконав, а отже без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі. Розмір безпідставно збережених коштів необхідно обчислювати як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування».

При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (правова позиція в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17).

Верховний Суд Касаційного господарського суду у постанові від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20 зазначає, «із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Відтак, суд доходить висновку, що ТОВ «Євро Сервіс» з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі та споруди за адресою: м. Одеси, вул. Миколи Боровського, 26, було зобов`язано оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0028 площею 3,5145 га, яка розташована за вказаною адресою під будівлями та спорудами належної йому на праві власності нерухомості в порядку вимог ст.ст. 123, 128 Земельного кодексу України.

Отже, з огляду на відсутність доказів викупу земельної ділянки, помилковими є посилання відповідача на те, що оскільки орган місцевого самоврядування надав згоду на викуп земельної ділянки, він міг би розраховувати тільки на суму земельного податку, що підлягає сплаті, а не на суму орендної плати.

В свою чергу, суд наголошує, що розмір безпідставно збережених коштів необхідно обчислювати виключно, як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. А обов`язок із сплати земельного податку є лише у власників земельних ділянок та постійних землекористувачів, що не підпадає під правовідносини, які виникли між Одеською міською радою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс».

Зі змісту глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати, є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі №913/169/18.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20.09.2018 у справі №925/230/17 (провадження № 12-188гс18).

Водночас, суд відхиляє твердження відповідача щодо наявності підстав для розрахунку розміру земельного податку за площу 0,6021 га, оскільки відповідач надає в оренду іншим суб`єктам господарювання частину власного нерухомого майна, що розташоване на частині земельної ділянки площею 0,6021 га, як необґрунтовані належним, достатніми та допустимими доказами, та додатково зазначає наступне.

У випадку стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності, на якій розташовані кілька об`єктів нерухомого майна, кожен з яких перебуває у власності різних осіб, слід за аналогією керуватись положеннями пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України та, для розрахунку сум, які підлягають стягненню з кожного відповідача, необхідно застосовувати відсоткове співвідношення площі земельної ділянки до площі об`єктів нерухомості, які на ній знаходяться та належать різним власникам.

Відповідно до частини 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. Верховний Суд не бачить жодних перешкод для застосування цієї норми права (за аналогією) у спірних правовідносинах і як наслідок з цього доходить до висновку (відповідаючи на ключове питання спору), що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим (правова позиція у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі №922/2095/21). Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі від № 922/3797/21, від 16.08.2022 у справі № 922/2095/21, від 16.06.2021 та від 17.08.2022 у справі № 922/1646/20, 29.01.2020 року справі № 638/13423, від 22.04.2020 року у справі № 826/12431/16, від 18.10.2023 у справі № 639/6422/21).

Між тим, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що на земельній ділянці з кадастровим номером :06:001:0028 загальною площею 3,6145 га за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, розташовані кілька об`єктів нерухомого майна, які, окрім відповідача, перебувають у власності або користуванні інших осіб.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Тобто власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.

У постанові від 05.08.2022 в справі № 922/2060/20 Верховний Суд, при розгляді спору в подібних правовідносинах, де серед іншого встановлювались обставини щодо площі земельної ділянки, яку використовував власник розташованого на ній нерухомого майна, також дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Таким чином, нормами статті 120 ЗК України у чинній редакції закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, зазначеними положеннями закону врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, оформити право користування земельною ділянкою та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Враховуючи, що у період з 01.12.2022 по 31.05.2024 ТОВ «Євро Сервіс» було власником об`єкта нерухомості (нежитлових приміщень) загальною площею 6008,8 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 26, відповідач мав право на використання вищезазначеної спірної земельної ділянки.

З огляду на викладене ТОВ «Євро Сервіс», як фактичний користувач земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, з яких відповідач не оформив право користування земельною ділянкою, у тому числі якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 в справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 в справі № 922/3412/17, від 04.12.2019 в справі № 917/1739/17, позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)).

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України).

Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникли між сторонами, суд виходить з того, що згідно з чинним законодавством України зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.

Відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З аналізу норм статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, абзацу 4 частини 1 статті 144, абзацу 5 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин і протягом спірного у даній справі періоду) випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Таким чином, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку безпідставно збережених коштів, останній здійснює розрахунки як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ «Євро Сервіс» коштів у розмірі орендної плати здійснювався Одеською міською радою на підставі відповідних витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0028 від 09.09.2021 та від 07.02.2024 № НВ-024.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 910/11764/17, від 20.11.2018 у справі № 908/4582/15, від 04.11.2020 у справі №904/1283/19.

Визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель вимогами чинного законодавства не передбачено, а отже позивач при здійсненні розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки правомірно використав інформацію саме з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Верховний Суд у постановах від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Окрім того, вищевказаний розрахунок виконано на підставі рішенням Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011 «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі», з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII. Станом на дату подання позову до суду дане рішення не оскаржувалося і не втратило чинність.

Відповідно до п. 289.2. ст. 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.

Згідно із п.289.3. ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, функції якого на цей час виконує Держгеокадастр, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 2021 рік - 1,1, 2022 рік - 1,15, 2023 рік - 1,051.

Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, яке йде за роком, за який його встановлено, шляхом помноження розміру орендної плати на його значення.

Як вбачається в розрахунках розміру недоотриманих коштів міським бюджетом з плати за землю внаслідок використання земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0028 за період з 01.12.2022 по 31.05.2024, ставка орендної плати становить 3% відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у відповідності до рішення Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011 «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі», з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, та відповідно до коефіцієнтів індексації нормативно грошової оцінки, повідомлені Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Отже, розмір орендної плати, за використання всієї земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :06:001:0028 загальною площею 3,6145 га по вул. Миколи Боровського, 26 у м. Одесі складає: у 2022 році 74482,86 грн в місяць; у 2023 році 85655,26 грн в місяць, а за період з 01.01.2023 по 31.12.2,09 грн; у 2024 році 90024,58 грн в місяць, а за період з 01.01.2024 по 31.05.2024 450122,90 грн.

Крім того, суд звертає увагу, що розмір заявлених безпідставних грошових коштів розраховано позивачем з урахуванням отриманого Одеського міською радою земельного податку, який сплачував відповідач.

Отже, з урахуванням положень статті 79-1 Земельного кодексу України та статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» суд зазначає про правильність визначення позивачем суми безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати на підставі належних і допустимих доказів: витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а також суд погоджується з методом визначення позивачем розміру позовних вимог, оскільки він ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Станом на день ухвалення рішення суду, доказів в спростування вищенаведених обставин не поступало, доказів щодо оплати заборгованості відповідачем суду не представлено, протилежного суду не доведено.

Оскільки відповідач в період з 01.12.2022 по 31.05.2024 використовував спірну земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності, без належних правових підстав (без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав), а Одеська міська рада як власник спірної земельної ділянки мала обґрунтовані сподівання на отримання орендної плати за використання спірної земельної ділянки, однак не змогла їх реалізувати внаслідок відсутності між сторонами відносин щодо її використання в порядку, встановленому законом, суд наголошує про те, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Отже, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність правових підстав для задоволення позову. Отже, позов підлягає до задоволення повністю.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27 жовтня 1993 року (n. 33), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.1996 року (пункт 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні справедливого балансу між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе становище, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, без якого змагальність як принцип не існує. Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених вище судом доказів у їх сукупності, а також надано відповідь на істотні та вагомі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, а тому враховуючи висновки суду про задоволення позову, покладає витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 15302,64 грн та витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 1211,20 грн на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Сервіс» (вул. Ланжеронівська, буд. 14, кв. 4, м. Одеса, 65026, ) на користь Одеської міської ради (площа Думська (Біржова), № 1, м. Одеса, 65026, ) безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 1 275 220 (один мільйон двісті сімдесят п`ять тисяч двісті двадцять) грн 99 коп та судовий збір в загальному розмірі 16 513 (шістнадцять тисяч п`ятсот тринадцять) грн 84 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повне рішення складено 06 лютого 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський