ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р. Справа№ 910/7161/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Король Д.А.

учасники справи:

прокурор: Дущак Д.В.;

від позивача: Лебедюк І.О.;

від відповідача: Вишняков М.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 (Повне судове рішення складено 17.09.2025)

у справі № 910/7161/25 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної (військової) державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР"

про стягнення 28 249 504,00 грн

УСТАНОВИВ:

Заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної (військової) державної адміністрації (Управління) до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" (Товариство) про стягнення 28 249 504,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 по справі № 910/7161/25 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "БК КБР" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 по справі № 910/7161/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за твердженням апелянта, судом першої інстанції, всупереч вимогам ч. 4 ст. 53 ГПК України і ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», визнано законною участь прокурора у цій справі без належних на те підстав, що створює прецедент для безумовної можливості заміни прокурором у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень у будь-яких спорах, надавши до суду лише лист з формальною фразою про неможливість компетентного органу представляти інтереси держави. Також на думку апелянта визнані судом першої інстанції докази не можуть вважатись належними, оскільки не містять фактичних даних і інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування і не можуть слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини, з урахуванням обставин справи. При цьому апелянт стверджує, що визнані судом першої інстанції докази носять неповний і неконкретний характер, не надають вичерпну відповідь на питання, яке є предметом у справі №910/211/24, а саме доведення факту постачання відповідачем неякісного товару, оскільки зі змісту вказаних експертних висновків неможна в повній мірі встановити обставини, які входять в предмет доказування у справі №910/211/24.

11.11.2025 через систему «Електронний суд» Волинська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу у якому просила суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/7161/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 26.11.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 розгляд справи відкладено до 17.12.2025, 17.12.2025 - до 21.01.2026.

14.11.2025 від апелянта через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у якому апелянт просить суд зупинити провадження у справі №910/7161/25 до набрання законної сили рішень Господарського суду Волинської області у справах №903/846/25 і №903/847/25.

Обґрунтовуючи необхідність зупинення провадження у даній справі апелянт стверджує про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «БК КБР» звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної (військової) адміністрації та просить суд визнати недійсним правочин вчинений Управлінням з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації у формі повідомлення №194/01.14/2-25 від 05.03.2025 р. і повторного повідомлення №347/01.14/2-25 від 08.04.2025 р. про відмову від контракту №1 від 13.03.2022 року (справа №903/846/25).

Також заявник стверджує, що ним до Господарського суду Волинської області подано позов до Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації про визнання недійсним правочину вчиненого Управлінням з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації у формі повідомлення №194/01.14/2-25 від 05.03.2025 р. і повторного повідомлення з аналогічним змістом №347/01.14/2-25 від 08.04.2025 р. про відмову від Контракту №2 від 28.03.2022 року. (справа №903/847/25).

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Позовні вимоги ТОВ "БК КБР" у справі №903/846/25 обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч вимогам контракту вчинено односторонню відмову від виконання зобов`язань за останнім. За доводами ТОВ "БК КБР", такі дії здійснено шляхом направлення повідомлення №194/01.14/2-25 від 05.03.2025р. про відмову від виконання умов контракту №1 від 13.03.2022 року, а також повторним повідомленням №347/01.14/2-25 від 08.04.2025р. ТОВ "БК КБР" вважає вказані дії неправомірними, а правочин недійсним.

Обґрунтовуючи недійсність правочину - односторонню відмову, вчинену Управлінням з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної адміністрації від контракту № 2 від 28.03.2022 у заяві-повідомленні № 194/01.14/2-25 від 05.03.2025 про відмову від контракту № 2 від 28.03.2022, повторній заяві-повідомленні № 347/01.14/2-25 від 08.04.2025) ТОВ "БК КБР" посилається на наступні підстави: ТОВ "БК КБР" належним чином виконало зобов`язання за контрактом; у контракті відсутні умови щодо якості товару; ТОВ "БК КБР" не володіло відомостями про те, що переданий товар буде переданий Збройним силам України; правом відмови від контракту наділене не Управління, а військова частина, якій було передано бронежилети та бойові шоломи.

При цьому в обґрунтування позовних вимог у даній справі № 910/7161/25 прокурор посилається не те, що поставлений відповідачем позивачу товар за контрактами № 1 від 13.03.2022 (Контракт № 1) та № 2 від 28.03.2022 (Контракт № 2) виявився неякісним, що підтверджується висновками судово-економічної експертизи від 03.06.2022 № 386/22-22, судово-товарознавчої експертизи від 22.06.2022 № СЕ-19/114-22/8447-ВМ та судово-товарознавчої експертизи від 22.05.2023 № КСЕ-19-22/49707-ТВ. Прокурор просить стягнути з відповідача 28 249 504,20 грн, які сплачені за отриманий товар.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Статтею 234 цього ж Кодексу передбачено, що в ухвалі зазначаються мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Приписами статті 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Предметом спору у даній справі є стягнення 28 249 504,20 грн, які були сплачені за отриманий від відповідача товар та який виявився неякісним. Як вказувалось вище, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на висновки судово-економічної експертизи від 03.06.2022 № 386/22-22, судово-товарознавчої експертизи від 22.06.2022 № СЕ-19/114-22/8447-ВМ та судово-товарознавчої експертизи від 22.05.2023 № КСЕ-19-22/49707-ТВ.

Разом з цим, заявником не вмотивовано які саме обставини, котрі будуть встановлені у справах №903/846/25 і №903/847/25, матимуть значення для даного судового спору.

Колегія суддів відзначає, що заявлене клопотання про зупинення провадження у справі не містить аргументованих та переконливих мотивів доцільності зупинення провадження у справі, як щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення господарської справи №903/846/25 і №903/847/25, так і стосовно того, що зібрані по справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду, що суперечить вимогам пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України, яким унормовано, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на вищевикладене колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою цієї норми, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Аналіз положень частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність захисту" може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 02.10.2018 у справі №4/166"б", від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі №47/66-08, у справі №923/35/19 від 31.10.2019, у справі №925/383/18 від 23.07.2020.

Також суд враховує рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді від 08.04.1999 №3-рп/99).

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охороні землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина четверта мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статті 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/982/19).

При цьому обставини дотримання прокурором установленої частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України, недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

Аналогічні висновки щодо застосування цієї норми викладені у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №920/284/18, від 03.04.2019 у справі №909/63/18, від 17.04.2019 у справі №916/641/18, від 31.07.2019 у справі №916/2914/18, від 06.08.2019 у справі №912/2529/18, від 15.12.2020 у справі №904/82/19, від 27.07.2021 у справі №909/835/18.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Крім того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо) [аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 31.10.2018 у справі №910/6814/17 та від 06.02.2019 у справі №927/246/18].

Пред`явлення цього позову, за твердженням прокурора, спрямоване на захист інтересів держави, які полягають у тому що основним пріоритетом роботи усіх без винятку органів є витрачання бюджетних коштів на речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, а порушення у цій сфері є неприпустимими в умовах сьогодення.

Так, прокурор вказує, що Волинською обласною прокуратурою за наслідками опрацювання матеріалів кримінального провадження №0000061 від 20.04.2022 та інформацій органів державної влади встановлено наявність порушень інтересів держави, що полягає у поставці Товариством у період дії правового режиму воєнного стану засобів індивідуального захисту військового спрямування з істотними порушеннями вимог щодо їх якості.

Законом України "Про Збройні Сили України" визначено, що Україна, враховуючи необхідність забезпечення власної воєнної безпеки та оборони, усвідомлюючи свою відповідальність у справі підтримання міжнародної стабільності, як суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава має Збройні Сили України із необхідним рівнем їх бойової готовності та боєздатності.

Забезпечення національної безпеки українського суспільства є однією з найважливіших функцій держави, основні завдання із захисту суверенітету і територіальної цілісності якої покладаються на Збройні Сили України. Успішні дії останніх безпосередньо залежать від рівня їх матеріально-технічного забезпечення.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.

Основи організації оборони та повноваження державних органів по її забезпеченню, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України "Про оборону України".

Статтею 3 Закону України "Про оборону України" передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою та іншою технікою, а також створення високоефективних засобів збройної боротьби.

Забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави.

З урахуванням викладеного, неналежне виконання Товариством умов укладених контрактів та поставлення для потреб Збройних Сил України неякісних засобів індивідуального захисту (бронежилети та бойові шоломи) впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому, суперечить суспільним інтересам, зокрема інтересам українського народу та держави Україна, шкодить обороноздатності Збройних Сил України, що безпосередньо становить державний інтерес.

Волинською обласною прокуратурою 10.04.2025 на адресу Управління направлено лист, у якому повідомлено уповноважений орган про наявність істотних недоліків щодо якості бронежилетів та бойових шоломів, поставлених Товариством за Контрактами №1 та №2, а також висловлено прохання про надання Управлінням інформації про вжиті заходи, в тому числі у судовому порядку, щодо стягнення з Товариства коштів за відповідними контрактами.

На згаданий лист Управління 30.04.2025 повідомило Волинську обласну прокуратури про те, що упродовж березня-квітня 2025 року на адресу Товариства скеровано заяви (повідомлення) про відмову від Контрактів № 1 та № 2, а також про необхідність повернення коштів, які повернуті ПАТ "Укрпошта" через закінчення термінів зберігання листів. Також Управління повідомило про те, що станом на 30.04.2025 Управлінням самостійно позови до Товариства про стягнення коштів за Контрактами № 1 та № 2 не пред`являлись та пред`являтись не будуть.

Волинською обласною прокуратурою надано Управлінню достатній строк для самостійного вжиття заходів щодо стягнення у судовому порядку з Товариства коштів за неякісні поставлені бронежилети та бойові шоломи. У свою чергу, Управління самостійно не звернулось до суду з відповідним позовом, що вказує на бездіяльність уповноваженого органу.

Отже, що при зверненні до суду з вказаним позовом прокурором дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

У цьому випадку підлягають застосуванню положення статті 55 ГПК України та висновки, що містяться у пунктах 55-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Так, у пункті 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що при вирішенні питання про необхідність звернення до суду з позовом компетентний орган може діяти в умовах конфлікту інтересів - коли порушення інтересів держави, про яке стверджує прокурор, може бути пов`язане з раніше вчиненими протиправними діями цього органу чи бездіяльністю. Для врахування цих обставин статті 55 ГПК України передбачає такі правила:

- якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову прокурора в інтересах держави;

- відмова компетентного органу від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

У пункті 56 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у перелічених у цій статті випадках йдеться про активні дії компетентного органу, який як учасник процесу та сторона спору (позивач) не підтримує позовних вимог або подає заяву про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову. У таких випадках суд не повинен залишати позов прокурора без розгляду, адже такі процесуальні дії свідчать про те, що компетентний орган по суті відмовляється від захисту інтересів держави в судовому процесі.

У цій справі матеріалами підтверджено бездіяльність Управління після звернення до нього прокуратури з відповідним листом.

Волинською обласною прокуратурою 30.05.2025 повідомлено Управління про намір прокурора звернутися з позовом до Господарського суду міста Києва про зобов`язання Товариства повернути Управлінню грошові кошти, сплачені за поставлені бронежилети та бойові шоломи за Контрактами № 1 та № 2, які істотно не відповідають вимогам щодо їх якості.

Зазначене вище у сукупності свідчить про належне підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави у цій справі в особі Управління в порядку, передбаченому статтями 53, 54 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

13.03.2022 Управлінням (покупець) та Товариством (продавець) укладено Контракт №1, відповідно до умов якого продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (обладнання), перелік якого вказується у додатку №1, який є невід`ємною частиною вказаного контракту (пункт 1).

У додатку №1 до Контракту №1 визначено, що Товариству необхідно поставити 650 захисних жилетів та 650 касок на загальну суму 24 857 820,00 грн, в т.ч. ПДВ 4 142 970,00 грн.

Також, 28.03.2022 Управлінням (покупець) і Товариством (продавець) укладено Контракт №2, відповідно до умов якого продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (обладнання), перелік якого вказується у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього контракту (пункт 1).

У додатку №1 до Контракту №2 визначено, що Товариству необхідно поставити 196 бойових шоломів, 150 кевларових шоломів та 150 захисних жилетів на загальну суму 9061572,00 грн, у т.ч. ПДВ 1510262,00 грн.

Відповідно до частин першої - другої статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладені позивачем і відповідачем Контракти №1 і №2 за своєю правовою природою є договорами поставки.

Додатковою угодою від 12.04.2022 №1 до Контракту № 2 сторонами погоджено внесення змін щодо предмету контракту, зокрема, викладення додатку №1 у новій редакції, відповідно до якої поставці підлягає 234 захисних жилетів та 196 бойових шоломів на загальну суму 9 041 584,80 грн, у т.ч. ПДВ 1 506 930,80 грн.

Згідно з пунктами 2 Контрактів № 1 та № 2 якість обладнання, що постачається, повинна відповідати встановленим стандартам і технічним умовам виробника. Гарантійний термін обладнання зі сторони продавця становить 12 місяців.

Відповідно до пунктів 5 Контрактів № 1 та № 2 упаковка, в якій відвантажується обладнання, повинна забезпечувати, за умови належного обходження з вантажем, збереження обладнання при його транспортуванні. Маркування повинно відповідати стандартам заводу-виробника, на ній повинні бути вказані реквізити покупця. У випадку невідповідності цим умовам обладнання не буде прийняте і буде повернуте продавцю.

Пунктом 10 Контрактів № 1 та № 2 визначено, що строк дії цих контрактів рахується з моменту їх підписання до 31.12.2022, але у будь-якому випадку до повного виконання всіх умов, передбачених цими контрактами.

Слід зазначити, що у сертифікатах кінцевого споживача, наданих Управлінням Товариству, зазначено, що все поставлене обладнання буде передано формуванням, правоохоронним органам та збройним силам, підпорядкованим уряду України.

У вказаних сертифікатах також зазначено, що поставка здійснюється захисних жилетів 4 рівня.

У листі Волинської митниці від 28.04.2022 зазначено, що Товариство при ввезенні на митну території захисних жилетів і бойових шоломів разом з митними деклараціями подало сертифікати кінцевого споживача, а тому відповідачу було достовірно відомо про необхідність постачання засобів індивідуального захисту безпосередньо для потреб Збройних Сил України, а також про постачання захисних жилетів саме 4 рівня (IV класу захисту).

На виконання Контракту № 1 Товариство у період з 25.03.2022 до 15.04.2022 поставило Управлінню 650 захисних жилетів та 650 бойових шоломів, а Управлінням здійснено оплату вказаного товару у повному обсязі.

На виконання Контракту № 2 Товариство у період з 28.03.2022 до 12.04.2022 поставило Управлінню 234 захисних жилетів та 196 бойових шоломів, а Управлінням здійснено оплату вказаного товару у повному обсязі.

У подальшому придбане Управлінням обладнання згідно з Контрактами № 1 та № 2 було передано на потреби військової частини НОМЕР_1 .

Слід зазначити, що вказані обставини встановлені рішеннями Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 у справі №910/5932/22, від 13.12.2022 у справі №910/5933/22 та від 28.10.2024 у справі №910/211/24, які набрали законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у силу приписів частини четвертої статті 75 ГПК України обставини щодо поставки обладнання за Контрактами №1 і №2, повна оплата та передача на потреби військової частини НОМЕР_1 , не потребують доказуванню, оскільки, рішення у справах №910/5932/22, №910/5933/22 та №910/211/24 набрали законної сили та участь у цих справах брали одні і ті самі особи.

Разом з тим, у ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 20.04.2022 №0000061 встановлено наявність порушень інтересів держави, що полягає у неналежному виконанні Товариством умов зобов`язання щодо якості товарів - спеціальних засобів індивідуального захисту військового спрямування, поставлених у період дії воєнного стану на виконання Контрактів №1 і №2.

Так, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні від 20.04.2022 №0000061 було проведено низку судових експертиз та отримано такі висновки:

- судово-економічної експертизи від 03.06.2022 №386/22-22;

- судово-товарознавчої експертизи від 22.06.2022 №СЕ-19/114-22/8447-ВМ;

- судово-товарознавчої експертизи від 22.05.2023 № КСЕ-19-22/49707-ТВ.

Слід зазначити, що з вказаних вище висновків вбачається, що поставлені Товариством за Контрактами № 1 та № 2 бронежилети не відповідають стандартам ДСТУ 8782:2018 (невідповідність останніх IV-VI класу захисту та маркуванню), бойові шоломи не відповідають стандартам ДСТУ 8835:2019 (невідповідність І класу захисту та маркуванню).

Так, з висновку судово-економічної експертизи від 03.06.2022 №386/22-22 вбачається, що:

- за Контрактами №1 та №2 Товариство поставило Управлінню каски та захисні шоломи, які не відповідають вимогам ДСТУ 8835:2019 щодо якості та вимогам Міноборони, а також умовам укладених контрактів щодо маркування і не можуть бути використані військовослужбовцями Збройних Сил України за призначенням;

- за Контрактами № 1 та № 2 Товариство поставило Управлінню захисні жилети (бронежилети), які не відповідають вимогам ДСТУ 8782:2018 щодо якості та вимогам Міноборони, а також умовам укладених контрактів щодо маркування і не можуть бути використані військовослужбовцями Збройних Сил України за призначенням.

З висновку судово-товарознавчої експертизи від 22.06.2022 №СЕ-19/114-22/8447-ВМ вбачається, що:

- наданий для дослідження шолом, який у випадковий спосіб відібраний із загальної партії бойових шоломів, що поставлені Товариством, не відповідає вимогам ДСТУ 8835:2019 "Засоби індивідуального захисту. Шоломи кулезахиспі. Класифікація. Загальні технічні умови", які пред`являються до шоломів І класу захисту та в частині відповідності маркування;

- усі надані на дослідження 14 бронежилетів, які у випадковий спосіб відібрані із кожної однорідної групи (партії) бронежилетів, що поставлені Товариством, не відповідають вимогам ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови" в частині відповідності маркування. Окрім цього, бронежилети №№ 1, 2, 3, 6, 7 не відповідають вимогам, які пред`являються до бронежилетів 4 класу захисту;

- відсутність маркування на чохлах №№ 1-12 та металевих плитах №№ 1-14; різні форми плит, різні розміри та геометрія плит в одному жилеті; спосіб нанесення, різна товщина та кількість шарів амортизувальних елементів може свідчити про незаводський спосіб виготовлення бронежилетів.

З висновку судової товарознавчої експертизи від 22.05.2023 №КСЕ-19- 22/49707-ТВ вбачається, що партії товарів - "Protective vest" (захисні жилети), поставлені Товариством за Контрактами № 1 та № 2 на користь Управління, із врахуванням висновків попередніх судових балістичних експертиз, відповідають таким класам захисту:

- 458 бронежилетів, які за типом мають схожість на бронежилети Корсар M3 з захисними плитами з вигином в одній площині, на лицьовій стороні яких є напис "STRIKE FACE", бронежилети укомплектовані м`яким захисним елементом області пахової зони та шиї, відповідають другому класу захисту відповідно до вимог ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови";

- 8 бронежилетів синього кольору за типом мають схожість на бронежилети типу В, з металевими захисними пластинами з вигином в одній площині, з антирикошетним покриттям та демпфером, товщиною 8,3 мм, відповідають четвертому класу захисту відповідно до вимог ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови";

- 197 бронежилетів за конструктивним виконанням схожі на бронежилети типу В (Plate Carrier Tartle Molle), з захисними металевими пластинами без вигину товщиною 10 мм, із зворотної сторони яких присутній демпфер чорного кольору, відповідають третьому класу захисту відповідно до вимог ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови";

- 186 бронежилетів за конструктивним виконанням схожі на бронежилети типу В, з двома боковими ременями та металевими захисними пластинами з вигином в одній площині, з антирикошетним покриттям та демпфером, відповідають третьому класу захисту відповідно до вимог ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови";

- 26 бронежилетів за конструктивним виконанням схожі на бронежилети типу В, з трьома боковими ременями та металевими захисними пластинами без вигону, демпфер та антирикошетне покриття відсутні, відповідають третьому класу захисту відповідно до вимог ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови";

- 9 бронежилетів за конструктивним виконанням схожі на бронежилети типу В, з одним боковим ременем та металевими захисними пластинами без вигону, демпфер та антирикошетне покриття відсутні, відповідають третьому класу захисту відповідно до вимог зазначених у ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови".

Крім того, експертом надано висновок про те, що 864 шоломів Helm bojowy wz-2005, виробництва компанії Makspol S.A. (Республіка Польща), поставлених Товариством за Контрактами № 1 та № 2 на користь Управління не відповідають першому класу захисту (не виконують основну функцію - не захищають голову людини від ураження метальними елементами вогнепальної зброї) відповідно до вимог ДСТУ 8835:2019 "Засоби індивідуального захисту. Шоломи кулезахисні. Класифікація. Загальні технічні умови".

До відповідних висновків експерти дійшли, зокрема, але не виключно, за наслідками дослідження та опрацювання протоколів випробувань бронежилетів та бойових шоломів від 29.04.2022 №21.914 та від 29.04.2022 №20.300, проведених відділом випробувань ДНДІ МВС України, висновків судово-балістичних експертиз від 24.05.2022 №СЕ-19-22/10140-БО та від 23.05.2022 №СЕ-19-22/10090-БЛ, проведених експертами ДНДЕКЦ МВС України.

З вказаних протоколів випробувань та висновків судово-балістичних експертиз вбачається, що поставлені Товариством бронежилети та бойові шоломи не витримали балістичних випробувань щодо стійкості до засобів ураження, які згідно з ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови" та ДСТУ 8835:2019 "Засоби індивідуального захисту. Шоломи кулезахисні. Класифікація. Загальні технічні умови" пред`являються до бронежилетів 4 класу захисту та бойових шоломів 1 класу захисту.

Крім того, слід зазначити, що експертами при проведенні згаданих експертиз та балістичних випробувань досліджувались відібрані у випадковий спосіб бронежилети та бойові шоломи із кожної однорідної партії, що відповідає вимогам ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови" та ДСТУ 8835:2019 "Засоби індивідуального захисту. Шоломи кулезахисні. Класифікація. Загальні технічні умови".

Суд у цій справі звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.12.2022 у справі №477/2330/18 такого змісту:

" 105. Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі №461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи".

Враховуючи викладене, надані прокурором висновки, які стосуються предмету доказування у цій справі, є належними та допустимими доказами.

Таким чином, Товариством за умовами Контрактів № 1 та № 2 здійснено поставку неякісного товару в кількості 884 бронежилетів та 846 шоломів, оскільки бронежилети не відповідають четвертому класу захисту та вимогам в частині маркування згідно вимог ДСТУ 8782:2018 "Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Класифікація. Загальні технічні умови", а бойові шоломи не відповідають першому класу захисту (не виконують основну функцію - не захищають голову людини від ураження метальними елементами вогнепальної зброї) відповідно до вимог ДСТУ 8835:2019 "Засоби індивідуального захисту. Шоломи кулезахисні. Класифікація. Загальні технічні умови" та вимогам в частині відповідності маркування.

Слід зазначити, що істотність недоліків поставленого Товариством за Контрактами № 1 та № 2 обладнання, яке не може бути використане Збройними Силами України за прямим призначенням, також підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/211/24, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025, що в силу приписів частини четвертої статті 75 ГПК України не підлягає доказуванню, оскільки участь у вказаній справі брали одні і ті самі особи.

Відповідно до статті 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом.

Слід зазначити, що Товариство, укладаючи Контакти № 1 та № 2, як продавець, володіло відомостями про те, що проданий товар (бронежилети та бойові шоломи) буде використовуватись для потреб Збройних Сил України, а тому цей товар повинен бути придатним для використання відповідно до мети його придбання та відповідати вимогам щодо якості бронежилетів та бойових шоломів, які встановлені законом

Відповідно до статті 679 ЦК України продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.

Отже, за загальним правилом відповідальність продавця за недоліки товару може наступати у випадках, якщо недоліки виникли до передання товару покупцеві або якщо їх виникнення обумовлене причинами, що виникли до передачі товару.

Водночас, у випадку встановлення недоліків товару, на який надана гарантія щодо якості (встановлено гарантійний строк експлуатації), існує презумпція вини постачальника (виробника). У такому випадку для звільнення постачальника (продавця) від відповідальності, саме останній повинен довести, що дефекти виникли внаслідок порушення покупцем (споживачем) правил експлуатації або зберігання виробу.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13.12.2019 у справі №904/5002/18.

Відповідно до частин першої - другої статті 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Слід зазначити, що висновками, які надані прокурором, підтверджено істотне порушення відповідачем вимог щодо якості поставленого ним обладнання.

У постановах Верховного Суду від 28.03.2023 у справі №904/8414/21, від 12.09.2024 у справі №910/13396/23, від 12.02.2025 у справі №916/128/24 вказано таке:

"Умова договору щодо якості продукції характеризує предмет купівлі-продажу (поставки) з точки зору придатності до використання за цільовим призначенням. Якість продукції - це сукупність властивостей і характеристик, які відображають рівень новизни, надійність, довговічність, економічність продукції (товарів) і зумовлюють її здатність задовольнити відповідно до свого призначення потреби споживача. Предметом договору купівлі-продажу (поставки) може бути річ тільки належної якості, що обумовлена договором.

Вимоги щодо якості товару визначаються сторонами в договорі або встановлюються законом. У разі відсутності таких вимог у договорі чи законі на продавця покладається обов`язок передати товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується".

Разом з тим, поставлені відповідачем за Контрактами № 1 та № 2 бронежилети та бойові шоломи не відповідають критеріям надійності, витривалості та безпечності, не здатні задовольнити відповідно до свого призначення потреби споживача - захист життя та здоров`я військовослужбовців, а також не придатні до мети, з якою товар такого роду використовується, що підтверджено відповідними висновками та не спростовано відповідачем.

Слід зазначити, що Управлінням на адресу Товариства засобами поштового зв`язку тричі (05.03.2025, 13.03.2025 та 08.04.2025) надіслано заяви (повідомлення) від 05.03.2025 №194/01.14/2-25 та від 08.04.2025 №347/01.14/2-25 про відмову від Контрактів № 1 та № 2 у зв`язку з поставкою Товариством бронежилетів та бойових шоломів, які істотно не відповідають вимогам щодо їх якості, а також із вимогами про добровільне повернення сплачених коштів.

Вказані заяви були надіслані рекомендованими листами з описами вкладення на адресу Товариства, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також із зазначенням на відповідних накладних номеру мобільного телефону Товариства +34 згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Втім, відповідні заяви (повідомлення) повернуті до Управління без вручення адресату, про що свідчить лист ПАТ "Укрпошта" від 17.04.2025 та трекінг-відправлення ПАТ "Укрпошта".

У подальшому Управлінням засобами поштового зв`язку 09.05.2025 скеровано новий рекомендований лист із описом вкладення, до якого повторно вкладено заяви (повідомлення) від 05.03.2025 №194/01.14/2-25 та від 08.04.2025 №347/01.14/2-25 про відмову від Контрактів № 1 та №2.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.02.2023 у справі №909/548/16, від 22.03.2024 у справі №922/1648/19, від 05.03.2025 у справі №904/4076/23, від 12.05.2025 у справі №902/824/20).

Крім того, Управлінням 12.05.2025 на мобільні телефони Товариства (+34 та +29), які зазначені на офіційному сайті Товариства (https://bkkbr.com.ua) та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, через застосунки-месенджери ("Telegram", "Viber", "WhatsApp") надіслано текстові повідомлення про відмову від Контрактів № 1 та № 2, а також завантажено до цих повідомлень примірники заяв від 05.03.2025 №194/01.14/2-25 та від 08.04.2025 №347/01.14/2-25 про відмову від вказаних контрактів.

Також аналогічні текстові повідомлення та завантажені до них примірники заяв (повідомлень) від 05.03.2025 №194/01.14/2-25 та від 08.04.2025 №347/01.14/2-25 про відмову від Контрактів №1 та №2 надіслані на застосунки-месенджери мобільних телефонів НОМЕР_2 та +12, які належать директору Товариства ОСОБА_1 (відомості про номера мобільних телефонів отримано на сайті https://uadvokat.com.ua та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки останній є адвокатом та керівником і засновником Адвокатського об`єднання "К.В.ГРУП").

Крім того, відповідні текстові повідомлення та завантажені до них примірники заяв (повідомлень) від 05.03.2025 №194/01.14/2-25 та від 08.04.2025 №347/01.14/2-25 про відмову від Контрактів № 1 та № 2 Управлінням 13.05.2025 надіслані на адреси електронної пошти Товариства ( та ), які зазначені на офіційному сайті Товариства та у контрактах, а також на адреси електронної пошти директора Товариства ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ) [відомості про адреси електронної пошти отримано на сайті https://uadvokat.com.ua та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки останній є адвокатом та керівником і засновником Адвокатського об`єднання "К.В.ГРУП"].

Отже, Управлінням належним чином повідомлено Товариство про відмову від Контрактів № 1 та № 2 шляхом неодноразового надсилання на адресу Товариства, а також на застосунки-месенджери мобільних телефонів Товариства, на електронні пошти Товариства та його керівника, письмових листів (заяв, повідомлень) про відмову від Контрактів №1 і №2.

Також про наявність недоліків щодо якості товарів (пробій бронежилетів) та необхідність заміни товару або повернення грошових коштів Товариство повідомлялось Управлінням шляхом надсилання претензії від 25.04.2022 №132/01.14/2-22.

У відповідь на вказану претензію Товариство листом від 27.04.2022 №КБР00000739 повідомило, що не відмовляється від своїх зобов`язань щодо поставленого обладнання та зобов`язується замінити його або повернути сплачені кошти після повернення товару.

Втім, Товариство зобов`язання не виконало, не повернуло Управлінню грошові кошти у загальному розмірі 28 249 504,00 грн (20 714 850,00 грн за Контрактом № 1, 7 534 654,00 грн за Контрактом № 2). При цьому розмір коштів розрахований прокурором від вартості товару без урахування ПДВ, оскільки Товариство, як стверджує прокурор у позові, 13.07.2022 під час розгляду судом справ №910/5932/22 та №910/5933/22 повернуло отримані за Контрактами № 1 та № 2 кошти ПДВ у розмірі 5 649 900,80 грн.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 28 249 504,00 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/7161/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/7161/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/7161/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "БК КБР".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.02.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов