РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2026Справа № 910/13219/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе"

про стягнення 2252104,04 грн

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Шокало О.В.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

У судовому засіданні 09.02.2026 в порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України було проголошено скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" (далі-відповідач) про стягнення 2252104,04 грн, з яких 1318574,11 грн - інфляційне збільшення боргу, 334620,90 грн - 3 % річних, 589909,03 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором № А-0009/2021 від 01.04.2021, яке було присуджено до стягнення рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2022 № 910/21535/21, яке набрало законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 24.11.2025, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, подати суду відзив на позов відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

13.11.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання відзиву на позов на 11 днів, тобто до 24.11.2025 року.

21.11.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання).

Суд 24.11.2025 постановив протокольну ухвалу про задоволення клопотання про продовження строку на подання відзиву на 11 днів, тобто до 24.11.2025 року. Крім того, суд 24.11.2025 постановив протокольну ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення (перенесення) розгляду справи та оголосив перерву у підготовчому засіданні до 04.12.2025.

04.12.2025 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він проти позову заперечує, оскільки, позивач безпідставно нарахував пені без обмеження шестимісячним строком, як то передбачено ч. 6 ст. 232 ГПК України, що була чинною станом на виникнення правовідносин між сторонами. Також, відповідач вказує, що сума боргу станом на день розгляду справи є меншою, ніж визначив позивач, а тому розрахунки позивача є невірними. Відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій до 10%, оскільки, в даному випадку вони носять не компенсаційний, а каральний характер і є надмірними.

Ухвалою суду від 04.12.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 26.01.2026.

Судове засідання 26.01.2026 не відбулось, в зв`язку з тривалою повітряною тривогою.

Ухвалою суду від 26.01.2026 сторін повідомлено про призначення судового засідання на 09.02.2026.

09.02.2026 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

В судове засідання 09.02.2026 представник позивача не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні 09.02.2026 представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/21535/21 від 15.09.2022 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" про стягнення 2317114,11 грн позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" (04210, місто Київ, вулиця Оболонська Набережна, будинок 1, корпус 2, приміщення 219/2, ідентифікаційний код 40351358) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" (64107, Харківська обл., Лозівський р-н, місто Первомайський, вул. Бугайченка, будинок 38, кімната 31-А, ідентифікаційний код 37706 (два мільйони сто сімдесят вісім тисяч вісімдесят) грн. 00 коп. основного боргу, 37372 (тридцять сім тисяч триста сімдесят дві) грн. 85 коп. інфляційних втрат, 15330 (п`ятнадцять тисяч триста тридцять) грн. 40 коп. 3 % річних, 86330 (вісімдесят шість тисяч триста тридцять) грн. 86 коп. пені, 34756 (тридцять чотири тисячі сімсот п`ятдесят шість) грн. 71 коп. судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 у справі № 910/21535/21 рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2022 залишено без змін.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/21535/21 від 15.09.2022 набрало законної сили 21.09.2023.

01.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Товариством з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" (далі - орендар) був укладений Договір оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем № А-0009/2021 (далі - Договір) за умовами якого орендодавець зобов`язується передати орендареві в строкове платне користування транспортні засоби та самохідні машини чи механізми (далі - техніка), а орендар зобов`язується прийняти техніку орендодавця та сплачувати орендодавцеві орендну плату за її використання.

Відповідно до п. 1.2. Договору ознаки, кількість техніки, її характеристики тощо в розрізі кожної одиниці відображаються в Додатках до цього договору.

Згідно з п. 4.1. Договору сторони домовилися, що оплата за цим Договором здійснюється орендарем в національній валюті України, в порядку, в розмірі та в строки, передбачені, в Додатках до цього Договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору вартість Договору визначається як загальна сума орендної плати, визначена у Додатках до цього Договору.

Уповноваженими представниками сторін підписано та скріпленого печатками Акти приймання-передачі техніки за договором: Акт приймання-передачі техніки за Додатком № 4 від 20.04.2021; Акт приймання-передачі техніки за Додатком № 9 від 25.06.2021; Акт приймання-передачі техніки за Додатком № 10 від 10.06.2021; Акт приймання-передачі техніки за Додатком № 11 від 02.07.2021; Акт приймання-передачі техніки за Додатком № 12 від 31.07.2021, відповідно до яких позивач надав відповідачу в оренду обумовлену договором техніку, чим зі свого боку виконав умови договору.

В порядку та на умовах, визначених договором, відповідач повернув техніку позивачу за Актами приймання-передачі: Акт приймання-передачі техніки від 18.05.2021 за Додатком № 4; Акт приймання-передачі техніки від 01.07.2021 за Додатком № 9; Акт приймання-передачі техніки від 01.07.2021 за Додатком № 10; Акт приймання-передачі техніки від 04.08.2021 за Додатком № 11; Акт приймання-передачі техніки від 09.08.2021 за Додатком № 12.

Матеріалами справи № 910/21535/21 підтверджено наявність у відповідача заборгованості по сплаті орендних платежів у розмірі 2178080,00 грн.

Означені вище обставини були встановлені судом в рішенні Господарського суду міста Києва від 15.09.2022 № 910/21535/21, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач частково добровільно сплатив на користь позивача грошові кошти. Означені обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями: № 248422783 від 30.05.2025 на суму 130000,00 грн, № 248385483 від 30.05.2025 на суму 148000,00 грн, № 57293875SB від 01.07.2025 на суму 200000,00 грн, № 58122651SB від 04.08.2025 на суму 190000,00 грн, № 58978113SB від 05.09.2025 на суму 200000,00 грн. Загалом було сплачено 868000,00 грн.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Позивачем, з урахуванням приписів ст 534 ЦК України першочергово зараховано здійснені відповідачем оплати в погашення заборгованості, присудженої судом у справі № 910/21535/21: інфляційних втрат у розмірі 37372,85 грн, 3% річних у розмірі 15330,40 грн, пені у розмірі 86330,86 грн та судового збору у розмірі 34756,71 грн (загалом 173790,82 грн). Решта коштів у розмірі 694209,18 грн (868000,00-173790,82) була зарахована в погашення суми основного боргу. А отже, не сплаченою лишається сума основного боргу у розмірі 1483870,82 грн (2178080,00-694209,18).

Заперечення відповідача щодо невірно визначеної суми заборгованості, не сплаченої відповідачем, спростовані матеріалами справи, оскільки, позивач правомірно в порядку передбаченому ст 534 ЦК України визначив черговість погашення існуючих зобов`язань відповідача перед позивачем.

Позивач звернувся до суду щодо стягнення 3% річних у розмірі 334620,90 грн за період з 03.12.2021 по 24.10.2025, втрат від інфляції у розмірі 1318574,11 грн за період грудня 2021 по вересень 2025 та пені у розмірі 598909,03 грн за період з 03.12.2021 по 03.06.2022 та за період з 09.01.2025 по 24.10.2025.

З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи № 910/21535/21 з відповідача було стягнуто пеню та 3% річних за період з 20.07.2021 по 03.12.2021, втрати від інфляції за період з 20.07.2021 по 01.11.2021.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Суд відзначає, що позивачем помилково було включено в період нарахування в даній справі кінцеву дату (03.12.2021), яка була включена в розрахунок у справі № 910/21535/21. Суд здійснив перерахунок 3% річних за період з 04.12.2021 по 24.10.2025, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат.

Згідно перерахунку суду, помилка позивача не вплинула на суму втрат від інфляції, з огляду на порядок їх нарахування. Проте, згідно перерахунку суду за період з грудня 2021 по вересень 2025 сума втрат від інфляції є меншою, ніж визначена позивачем, а тому з відповідача підлягають стягненню втрати від інфляції у розмірі 1283628,14 грн.

Згідно перерахунку суду з відповідача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 248931,83 грн.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо необхідності обмеження нарахування 3% річних та втрат від інфляції останніми 3 роками, оскільки, означене обмеження не передбачено законодавством.

Щодо стягнення з відповідача пені.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 9.5. Договору з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей, орендар несе наступну відповідальність за цим Договором: -у випадку прострочення по сплаті будь-яких орендних платежів орендар зобов`язаний сплатити на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплачених або несвоєчасно сплачених послуг з оренди техніки з екіпажем за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (чинного на момент виникнення правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач нарахував пеню за 2 періоди: з 03.12.2021 по 03.06.2022 та з 09.01.2025 по 24.10.2025.

Суд відзначає, що в період нарахування позивач безпідставно включив 03.12.2021, оскільки пеня за цей день уже була стягнута в межах справи № 910/21535/21. Крім того, ч. 6 ст. 232 ГПК України (чинного на момент виникнення правовідносин), було обумовлено 6 місячне обмеження нарахування пені з дати, коли зобов`язання мало бути виконано. Натомість, позивач перший період нарахування обмежив 6 місяцями з дати, з якої було здійснено стягнення в межах справи № 910/21535/21, що є неправомірним та безпідставним.

Суд перерахував суму пені, з урахуванням шестимісячного обмеження з урахуванням дати виникнення зобов`язання з оплати по кожному акту з 04.12.2021. Загальний період нарахування визначений судом з 04.12.2021 по 20.01.2022, і як уже було зазначено судом, нарахування пені здійснювалось на кожну суму зобов`язання, з урахуванням дати його виникнення за кожним актом.

Згідно перерахунку суду, з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 51199,80 грн.

Щодо періоду нарахування пені з 09.01.2025 по 24.10.2025.

Господарський кодекс України втратив чинність з 28.08.2025, у зв`язку з введенням в дію Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" №4196-IX від 09.01.2025.

Отже в період нарахування пені діяла норма ч.6 ст.232 ГК України.

Водночас, визначений позивачем період нарахування пені перевищує шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Визначаючись відносно застосування норми ч.6 ст.232 ГК України до спірних правовідносин сторін, суд виходить з того, що відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (такі висновки щодо застосування норм права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2025 у справі №920/51/23).

З огляду на те, що дія нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності, що є однією з гарантій правової стабільності, враховуючи, що договір та відповідні цивільні права і обов`язки сторін (зокрема зобов`язання відповідача оплатити надані послуги) виникли до втрати чинності Господарським кодексом України, до спірних правовідносин сторін із нарахування пені за порушення грошового зобов`язання слід застосовувати положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Також суд враховує, що після втрати 28.08.2025 чинності ГК України нарахування пені продовжується, якщо після вказаної дати не збіг шестимісячний строк, визначений частиною 6 статті 232 ГК України.

У даному випадку, шестимісячний строк для нарахування пені сплинув 21.01.2022.

Отже, станом на 28.08.2025 шестимісячний строк для нарахування пені збіг, а тому правові підстави для нарахування пені без обмеження шестимісячним строком відсутні.

В зв`язку з означеним, суд не вбачає підстав для нарахування пені поза межами шестимісячного строку з дати виникнення зобов`язання з її оплати.

Отже, суд дійшов висновку, що оскільки, станом на день виникнення між сторонами правовідносин Господарський кодекс України, в тому числі ч. 6 ст. 232 був чинний та передбачав обмеження строку нарахування пені 6 місяцями від дня коли зобов`язання мало бути виконано, до правовідносин щодо стягнення пені мають застосовуватись норми ГК України. Крім того, сторони в договорі не обумовили більш тривалий строк для нарахування штрафних санкцій.

Суд вважає за необхідне зазначити наступне з приводу позовної давності у даному спорі.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України " Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, постановою від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023.

Згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 розділ Прикінцевих та перехідних положень ЦК України був доповнений п. 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Редакцією п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (набрала чинності 30.01.2024) передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набув чинності 04.09.2025.

Отже послідовно та безперервно з 12.03.2020 по 03.09.2025 строки позовної давності, як загальної так і спеціальної були продовжені на строк дії карантину, та строк дії воєнного стану. З 30.01.2024 строки позовної давності були зупинені до 03.09.2025.

Оскільки правовідносини сторін виникли в 2021 році, позивачем не пропущено ні загальний, ні спеціальний строки позовної давності.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій до 10 %.

За доводами відповідача, зазначений позивачем обсяг відповідальності не є розумним з огляду на непропорційність наслідкам.

Суд відзначає, що відповідач не зазначив, які саме суми, заявлені позивачем до стягнення він просить зменшити, а тому зазначає, що втрати від інфляції та 3% річних за своєю суттю не є штрафними санкціями, а носять виключно компенсаційний характер, та не підлягають зменшенню.

За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

За змістом наведеної вище норми, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд зазначає, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених до стягнення штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів виняткових обставин для зменшення розміру пені.

Крім того, судом визначено, що обгрунтованою є сума пені у розмірі 51199,80 грн, що є значно меншою від суми заявленої позивачем (598909,03 грн).

За таких умов, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій до 10%.

Відповідно до ст. 74, 75 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. А тому, оскільки, судом встановлено відсутність порушень прав позивача та неефективність обраного способу захисту, судом не спростовуються решта обставин, зазначених позивачем в обгрунтування позовної заяви.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог, з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" (04210, місто Київ, вулиця Оболонська набережна, будинок 1, корпус 2, приміщення 219/2, ідентифікаційний код 40351358) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс Авто" (64107, Харківська область, Лозівський район, місто Первомайський (п), вулиця Бугайченка, будинок 38, кімната 31-А, ідентифікаційний код 37706791) втрати від інфляції у розмірі 1283628 (один мільйон двісті вісімдесят три тисячі шістсот двадцять вісім) грн 14 коп., 3% річних у розмірі 248931 (двісті сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять одну) грн 83 коп., пеню у розмірі 51199 (п`ятдесят одна тисяча сто дев`яносто дев`ять) грн 80 коп., судовий збір у розмірі 19005 (дев`ятнадцять тисяч п`ять) грн 12 коп.

3. В частині позовних вимог про стягнення втрат від інфляції у розмірі 34945,97 грн, 3 % річних у розмірі 85689,07 грн та пені у розмірі 547709,23 грн - відмовити.

4 Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 12.02.2026

Суддя І.В.Усатенко