УХВАЛА

03 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/16258/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,

та представників:

позивача - Бордюгова В. В. (в режимі відеоконференції),

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Департаменту екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025

та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025

у справі № 910/16258/24

за позовом Департаменту екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації

до Приватного підприємства "Донбас будіндустрія сервіс"

про визнання укладеною додаткової угоди

В С Т А Н О В И В:

Департамент екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації (далі - Департамент; позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Донбас будіндустрія сервіс" (далі - ПП "Донбас будіндустрія сервіс"; відповідач) про визнання додаткової угоди № 10 до договору про виконання робіт по об`єкту від 11.06.2019 № 45 укладеною у редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви.

На обґрунтування позову Департамент посилається на те, що військова агресія російської федерації проти України та оголошення в Україні правового режиму воєнного стану є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), що також підтверджено листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. У зв`язку з цими обставинами строк дії договору має бути продовжено на 2024 рік, але у будь-якому разі до припинення чи скасування правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення чи скасування шляхом винесення судового рішення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 (суддя - Ю. М. Смирнова), залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 (головуючий суддя - І. М. Скрипка, судді - А. О. Мальченко, О. М. Сибіга), у задоволенні позову відмовлено.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 11.06.2019 між Департаментом (замовник) та ПП "Донбас будіндустрія сервіс" (підрядник) було укладено договір про виконання робіт по об`єкту № 45, за умовами якого підрядник приймає на себе зобов`язання на свій ризик виконати роботи по об`єкту "Реконструкція каналізаційних очисних споруд м. Лиман" ДСТУ Б Д.1.1-1:2003 код за ДК 021-2015-45454000-4-Реконструкція, а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до проєктно-кошторисної документації.

Обсяг, вартість та термін виконання робіт визначаються прикладеними до договору календарним графіком виконання робіт (додаток № 2) і договірною ціною (додаток № 1), які є невід`ємною частиною даного договору. Договірна ціна складає 61 223 397,00 грн, у тому числі ПДВ 20%. Договірна ціна складається згідно з Правилами визначення вартості будівництва - ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 (з урахуванням змін та доповнень) (п. 3.1 договору).

Обсяг фінансування на 2019 рік визначений згідно з виділеними бюджетними коштами і складає 61 223 397,00 грн, у тому числі ПДВ 20% за рахунок коштів спеціального фонду обласного бюджету. Обсяг фінансування на поточний рік може бути зменшений залежно від фактичного фінансування (п. 3.3 договору).

Згідно з п. 4.3 договору облік та оплата виконаних робіт здійснюється на підставі акта виконаних підрядних робіт, складеного за формою КБ2в і довідки про вартість виконаних підрядних робіт, складеної за формою КБ 3.

Строки виконання робіт визначаються календарним графіком виконання робіт, який є невід`ємною частиною договору. Місцезнаходження об`єкта - Донецька область, м. Лиман, пров. Робочий, 24. Характер будівництва - реконструкція каналізаційних очисних споруд. Строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням відповідних змін до календарного графіку виконання робіт у разі: виникнення обставин непереборної сили; невиконання або неналежного виконання замовником своїх зобов`язань (порушення умов фінансування, несвоєчасне надання будівельного майданчика (фронту робіт), проектної документації, ресурсів тощо); дій третіх осіб, що унеможливлюють належне виконання робіт, за винятком випадків, коли ці дії зумовлені залежними від підрядника обставинами (п.п. 5.1- 5.3 договору).

За п.п. 8.1- 8.3 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом доби з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України.

Пунктом 10.1 договору встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2020, але до отримання документів про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації, згідно з вимогами чинного законодавства.

Строк дії договору може бути продовжено у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі форс-мажорних обставин; затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення договірної ціни (п. 10.3 договору).

Внесення змін у договір оформлюється додатковою угодою. Сторона договору, яка вважає за необхідне внести зміни у договір чи розірвати його, повинна надіслати відповідну пропозицію другій стороні. Сторона договору, яка одержала пропозицію про внесення змін у договір або його розірвання, у 10- денний строк повідомляє другу сторону про своє рішення (п.п. 11.8.1- 11.8.3 договору).

Згідно з п.п. 11.8.6-11.8.8 договору істотні умови договору про закупівлю не повинні змінюватися після підписання договору до повного виконання зобов`язань сторонами, крім випадків, передбачених ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі". У разі коли сторони не досягли згоди щодо внесення змін у договір або розірвання його чи у разі неодержання відповіді в установлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона може звернутися до суду. Якщо судовим рішенням у договір внесено зміни або його розірвано, він вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності відповідним рішенням, якщо інше не встановлено рішенням суду.

Між сторонами було підписано додаток № 1 - договірну ціну, додаток № 2 - календарний графік виконання робіт, додаток № 3 - план фінансування.

Сторони також неодноразово підписувалися додаткові угоди до договору, а саме: від 25.06.2019 № 1 - щодо залучення субпідрядників; від 07.10.2019 № 2 - щодо зміни обсягу фінансування на 2019 рік, визначення обсягу фінансування на 2020 рік; від 02.12.2019 № 3 - щодо обсягу фінансування на 2019-2020; від 03.07.2020 № 4 - щодо зміни обсягу фінансування на 2019 - 2020, зміну календарного графіку виконання робіт тощо; від 14.08.2020 № 5 - щодо зміни обсягу фінансування на 2019-2021, зміну календарного графіку виконання робіт та продовження строку дії договору до 31.12.2021; від 03.12.2020 № 6 - щодо зміни обсягу фінансування на 2019-2021, зміну календарного графіку виконання робіт тощо; від 29.12.2021 № 7 - щодо зміни обсягу фінансування на 2019-2022, зміну календарного графіку виконання робіт тощо; від 02.06.2022 № 8 - щодо призупинення виконання робіт за договором з 08.04.2022 та до скасування правового режиму воєнного стану, застосовуючи умови цієї угоди з 08.04.2022; від 30.12.2022 № 9 - про продовження строку дії договору до 31.12.2023.

Предметом цього спору є визнання додаткової угоди № 10 до договору про виконання робіт по об`єкту від 11.06.2019 № 45 укладеною у запропонованій позивачем редакції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, керуючись ст.ст. 651, 652 ЦК України, ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в України", ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", ст. 74 ГПК України, виходили з відсутності підстав для задоволення цього позову. Зазначили таке: сторони неодноразово укладали додаткові угоди до договору, зокрема додаткову угоду від 30.12.2022 № 9, якою продовжили строку дії договору до 31.12.2023, додаткову угоду від 02.06.2022 № 8, якою погодили призупинення виконання робіт за договором з 08.04.2022 та до скасування правового режиму воєнного стану; позивач надав лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, опублікований на офіційному веб-сайті, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Однак саме сертифікатом (а не листом) відповідної торгово-промислової палати можуть бути підтверджені форс-мажорні обставини; збройна агресія російської федерації проти України є обставиною, яка рівномірно впливає на інтереси обох сторін договору, а умови договору та/або чинне законодавство не містять положень, які б зобов`язували відповідача продовжувати строк дії договору на невизначений термін; відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004 (із змінами), так і відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786, Лиманська міська територіальна громада, в тому числі і м. Лиман, де повинні виконуватися роботи з реконструкції каналізаційних очисних споруд відповідачем, віднесено до територій, на яких можливі бойові дії; м. Лиман, через який двічі проходила лінія фронту, зруйноване на 80 відсотків, що взагалі ставить під сумнів можливість виконання відповідачем зобов`язань з реконструкції каналізаційних очисних споруд за укладеним між сторонами договором; зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. Вказали на відсутність порушеного права позивача.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 і постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025, Департамент екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставах п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме вказує на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.06.2019 у справі № 910/8473/18, від 10.09.2020 у справі № 922/445/20, від 02.02.2022 у справі № 910/13554/20, від 14.07.2021 у справі № 910/13479/20.

У касаційній скарзі скаржник стверджує про таке: суди попередніх інстанцій неправильно застосували ст.ст. 3, 13, 509, 627, 629, 837 ЦК України, ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України; суди фактично узаконили недобросовісну поведінку відповідача, що суперечить ст.ст. 3, 13 ЦК України; позивач направив відповідачу проєкт додаткової угоди про продовження строку дії договору (у редакції позивача). Однак відповідач не підписав додаткову угоду, не надав мотивованих зауважень чи заперечень, фактично ухилився від належного оформлення продовження договірних відносин; позивач надав до суду лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, який засвідчує, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) та, як наслідок, ці обставини є підставою для призупинення виконання робіт за договором та є підставою для продовження строку дії договору до 31.12.2024, але у будь-якому разі до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування; обставини повномасштабної військової агресії російської федерації проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також неодноразові ракетні обстріли Донецької області, тимчасова окупація м. Лиман Донецької області та віднесення території Лиманської міської територіальної громади до зони активних бойових дій є загальновідомими обставинами та не підлягають окремому доведенню; спірний об`єкт на даний час не зазнав ушкоджень та можливість продовження виконання робіт за договором буде визначатися замовником та підрядником вже після скасування та/або припинення правового режиму воєнного стану в Україні.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою Департаменту з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 02.01.2026.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 286 ГПК України судом касаційної інстанції у господарських справах є Верховний Суд.

Право касаційного оскарження регулюється ст. 287 ГПК України.

Так, законодавець у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначила, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див., зокрема ухвалу Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 274/1477/20). Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.

Верховний Суд також не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам скаржник. В іншому випадку вказане би призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальність та диспозитивність (див. постанови Верховного Суду від 28.09.2023 у справі № 921/325/22, від 18.09.2024 у справі № 904/1710/23).

Зобов`язання відповідно до ст. 526 ЦК України має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі № 755/19186/18 виснував, що: "закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки такою підставою є виконання, проведене належним чином. Тобто, договірне зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору".

Статтею 188 Господарського кодексу України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Верховний Суд неодноразово зазначав таке:

- Верховний Суд у справі № 910/15264/21 у постанові від 31.08.2022 визнав правильними висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для внесення змін до договору відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону "Про публічні закупівлі" у сукупності з ч.ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України, та в п.п. 101-102 зазначеної постанови вказав: "Вказана норма (п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону "Про публічні закупівлі") передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) у разі продовження строку дії договору та строку виконання зобов`язань, у тому числі у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили. При цьому Закон України "Про публічні закупівлі" не передбачає випадків обов`язкового продовження строку дії договору на вимогу однієї із сторін, в тому числі шляхом звернення до суду. Тому Верховний Суд доходить до висновку, що така зміна має відбуватись за волевиявленням обох сторін, а сама норма не надає одній зі сторін вимагати від іншої внесення змін до договору в судовому порядку (подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19). Тобто продовження строку дії договору та строку виконання зобов`язань внаслідок форс-мажору чи інших обставин є можливим лише якщо сторони це прямо вказали в умовах договору, або уклали додаткову угоду про це за взаємною згодою сторін вже після виникнення таких обставин (можливість чого передбачена у п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону "Про публічні закупівлі" (див. постанову Верховного Суду від 18.11.2025 у справі № 910/14701/24);

- ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (такий висновок викладено в п. 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16). Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (див. постанову Верховного Суду від 18.11.2025 у справі № 910/14701/24);

- форс-мажор, або ж обставини непереборної сили - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не змогла виконати ті чи інші зобов`язання (див. постанови Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 27.02.2025 у справі № 520/2941/24);

- лист ТПП не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин (див. постанову Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 922/4801/23).

Врахувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновки Верховного Суду щодо їх застосування, надавши оцінку наявним у справі документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, за встановлених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову у задоволенні цього позову. Водночас скаржник посилається на ухвалення судових рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.06.2019 у справі № 910/8473/18, від 10.09.2020 у справі № 922/445/20, від 02.02.2022 у справі № 910/13554/20, від 14.07.2021 у справі № 910/13479/20.

Здійснивши аналіз вказаних вище судових актів, колегія суддів зазначає таке.

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 910/8473/18, то необхідно зазначити, що вказана постанова відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР). Натомість у такій справі 02.07.2018 судом першої інстанції приймалася ухвала, якою було повернуто позовну заяву Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" про стягнення 1 052 970,19 грн заборгованості за надані послуги за 38-ма договорах згідно п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України. У ЄДРСР також відсутня постанова Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/13554/20, водночас у цій справі 15.09.2020 судом першої інстанції приймалася ухвала, якою позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіком-Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Профі Стиль" про стягнення 113 361,61 грн повернута заявнику на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України. Також у ЄДРСР відсутня постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 910/13479/20, натомість Господарським судом міста Києва 14.09.2020 приймалася ухвала, якою позовну заяву з додатками було повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Мікспак" на підставі п. 1 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Необхідно зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду. Ухвала суду першої інстанції не є судовим рішенням невідповідність якому є підставою касаційного оскарження, встановленою п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Скаржник у касаційній скарзі також посилається на постанову Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 922/445/20, однак Верховним Судом відповідне судове рішення ухвалювалося 24.03.2021, а не 10.09.2020 як помилково зазначає скаржник. У справі № 922/445/20 предметом спору було стягнення з відповідачів 282 334,53 грн матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності державних органів та стягнення 168 545,00 грн збитків, які завдані Головним управлінням Національної поліції в Харківській області та які позивачем були понесені для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У справі № 922/445/20 правовою підставою позову визначено ст.ст. 22, 1166, 1173, 1174, 1176, ЦК України, ч.ч. 3, 4 ст. 47, ст. 225 ГК України, які не визначалися правовою підставою позову у справі, яка переглядається. Верховний Суд у справі № 922/445/20 зазначив, що позивачем не було доведено наявності причинного зв`язку між діями слідчого та заподіяною шкодою позивачу, оскільки сам по собі факт бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні щодо розгляду клопотань представника ТОВ "Пларіум Юкрєйн" про надання матеріалів досудового розслідування для ознайомлення та про надання пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні, не є безумовною обставиною для висновку про наявність безпосереднього причинного зв`язку між невиконанням судового рішення та заподіяною шкодою, та не може бути підставою для покладання на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування ТОВ "Пларіум Юкрєйн" шкоди, яка дорівнює невиконаному боржником - ТОВ "Ветігор" зобов`язанню за рішенням суду.

Верховний Суд зазначає, що постанову у справі № 922/445/20 було прийнято судом касаційної інстанції з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справі, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів. У цих справах (№ 922/445/20, № 910/16258/24) суб`єктний склад, предмет, підстави позову, нормативно-правове регулювання не є подібними, що свідчить про нерелевантність цих справ.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на таке.

Верховним Судом в ухвалі від 15.01.2026 у справі № 240/14153/24 зазначено: "забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб. Окремої уваги заслуговує те, що ГУ ПФ України в Житомирській області у касаційній скарзі покликається на висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду. Перевіркою ЄДРСР встановлено, що жодного з перерахованих судових рішень Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не існує в реальності. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 9901/12/19 про оскарження законності притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності ухвалила постанову від 25.06.2019 (а не від 03.07.2019), в якій не викладала висновків щодо правового статусу інформаційних листів органів державної влади, який "цитує" ГУ ПФ України в Житомирській області, а судові рішення у справах № 826/12123/18, № 440/2142/20, № 260/4210/21, № 640/10944/21, № 520/17892/23 взагалі не переглядалися у касаційному порядку. У справі № 800/304/17 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.02.2020 не викладала висновку: "суд не вправі підміняти адміністративний орган у здійсненні дискреційних повноважень, навіть якщо вважає результат несправедливим", який ГУ ПФ України в Житомирській області "процитувало" у касаційній скарзі, або ж висновку, який хоча б наближено стосувався такого тлумачення дискреційних повноважень органу державної влади. Тобто, зазначені у касаційній скарзі номери справ та дати ухвалення постанов є вигаданими, а посилання на сформовані висновки - неправдивими. Такі дії ГУ ПФ України в Житомирській області суперечать принципу добросовісності користування процесуальними правами, закріпленому у ст. 45 КАС України. Це також ставить під сумнів обґрунтованість касаційної скарги в цілому. Верховний Суд звертає увагу, що характер наведених посилань може свідчити про використання учасником справи інструментів штучного інтелекту (далі - ШІ) та, відповідно, отримання на запит результату у формі "галюцинацій". Згідно з галузевими стандартами України, "галюцинування" визначається як феномен, за якого результат роботи системи генеративного ШІ містить неточну або хибну інформацію, що оманливо представлена як достовірна (словник термінів у сфері штучного інтелекту, схвалений Міністерством цифрової трансформації, п.п. 24, 2024 рік). "Процитовані" ГУ ПФ України в Житомирській області висновки суду касаційної інстанції настільки точно відповідають потребам аргументації скаржника, що може вказувати на ймовірний запит до ШІ підібрати відповідну судову практику, яку технологія могла згенерувати, не маючи доступу до реальних баз даних (реєстрів). Також Верховний Суд звертає увагу на тому, що використання ШІ для підготовки процесуальних документів саме по собі не заборонено. Проте відповідальність за достовірність інформації, викладеної у процесуальних документах, покладається виключно на учасника справи. Верховний Суд наголошує на обов`язковості дотримання принципу фахового людського контролю (human-in-the-loop). Використання ШІ у правничій діяльності допускається виключно як допоміжний інструмент, який не може замінити професійну діяльність правника: його критичне мислення, фахове судження та правову кваліфікацію (Рекомендації з відповідального використання штучного інтелекту для правників (схвалені Міністерством цифрової трансформації та Міністерством юстиції України, липень 2025 року). Відповідно до встановлених етичних стандартів, правник зобов`язаний самостійно перевірити (верифікувати) результати, згенеровані ШІ, шляхом перехресної перевірки з офіційними джерелами - базами законодавства та реєстром судових рішень. Принцип добросовісності вимагає від учасника справи утримуватися від використання результатів роботи ШІ, якщо достовірність джерел перевірити неможливо (Положення про використання технологій штучного інтелекту працівниками Апарату Верховного Суду: затверджене наказом Керівника Апарату Верховного Суду від 08.12.2025 № 117). Подання до Суду недостовірної інформації, зокрема посилань на неіснуючі постанови та правові позиції Верховного Суду як підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України, становить порушення принципу добросовісності користування процесуальними правами, закріпленого у ст. 45 КАС України, незалежно від способу підготовки цієї інформації. Водночас подання до Суду процесуальних документів, згенерованих ШІ, за відсутності фахової перевірки, свідчить про неналежне виконання професійних обов`язків і недобросовісне користування учасником справи процесуальними правами, що може бути кваліфіковано як вияв неповаги до Суду".

Таким чином, вищенаведене виключає застосування вказаних скаржником висновків як нерелевантних для вирішення цього спору.

Згідно з п 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі № 910/16258/24 (див. також ухвалу Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 904/4033/22).

Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника (узгоджується із ухвалою Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 918/279/22).

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі № 910/16258/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.