ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м. Дніпро Справа № 904/5603/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач),

судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Солодова І.М.

за участю:

від позивача: Закладний Ю.М. (в залі суду) - самопредставництво;

від відповідача: Євіч В.В. (поза межами суду) - адвокат;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 (повне рішення складено 04.04.2025, суддя Панна С.П.) у справі № 904/5603/23

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Приватного підприємства "Енергетик плюс", Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, село Перемога

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Дніпропетровська філія Державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор"-"Дніпродіпродор", м. Дніпро

про стягнення неустойки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Енергетик плюс" з позовною заявою, в якій просить суд:

- виселити Приватне підприємство «Енергетик Плюс» (, вул.Некрасова, 10В, м. Дніпро, 49000) із орендованого майна, частини приміщень 2-го поверху адміністративної будівлі площею 497,6 кв.м., що розташована за адресою: за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Воскресенська, 24 та перебуває на балансі ДП «Укрдіпродор»-Дніпродіпродор»;

- стягнути з Приватного підприємства «Енергетик Плюс» (, вул. Некрасова, 10В, м. Дніпро, 49000) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (, 49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6) до Державного бюджету України неустойку в розмірі 77 684,76грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 в даній справі, в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача.

Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 03.04.2025 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що майно за договором оренди від 03.11.2021 № 12/7393-6119 Відповідачем до теперішнього часу не повернуто, акт приймання-передачі Орендодавцю не надано. Крім того, 18.05.2023 на виконання наказів Регіонального відділення від №157/06-Н та №158/06 «Про проведення позапланової перевірки», проведено перевірку стану використання нерухомого державного майна (в тому числі виконання орендарями умов договорів оренди), яке перебуває на балансі ДФ ДП «Укрдіпродор-Дніпродіпродор», та фактичним оглядом (23.05.2023) було встановлено, що Відповідач продовжує використовувати частину приміщень 2-го поверху адміністративної будівлі площею 497,6 кв.м.

Крім того, скаржником зауважено, що в матеріалах справи міститься копія витягу з інформаційної довідки про результати контролю договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі ДФ ДП «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор» від 31.05.2023, згідно якої було встановлено, що Відповідач продовжує використовувати частину приміщень 2-го поверху адміністративної будівлі площею 497,6 кв.м.

Враховуючи вищенаведене, за твердженням скаржника, господарським судом Дніпропетровської області при винесенні оскаржуваного рішення не враховано вищезазначені обставини, як того вимагає ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, що є порушенням норм процесуального права та підтвердженням неповного та необґрунтованого розгляду справи, внаслідок чого винесено незаконне рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.04.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/5603/23. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 904/5603/23.

02.05.2025 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2025 апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 у справі №904/5603/23 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази направлення копії апеляційної скарги із доданими до неї документами третій особі - Державному підприємству Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор"-"Дніпродіпродор", надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

12.06.2025 від Приватного підприємства "Енергетик плюс" до ЦАГС надійшла заява якою просить повідомити інформацію про хід розгляду справи.

13.06.2025 від скаржника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до ЦАГС надійшло клопотання, яким долучено до матеріалів апеляційної скарги докази направлення апеляційної скарги у цій справі третій особі ДФ ДП УДІ "Укрдіпродор"-"Дніпродіпродор" - опис вкладення у цінний лист на ім`я ДФ ДП "Укрдіпродор" - "Дніпродіпродор" (49600, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 24) та накладну Укрпошти від 13.06.2025.

16.06.2025 від Приватного підприємства "Енергетик плюс" до ЦАГС надійшла заява, якою просить повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях апеляційну скаргу, оскільки скаржником не виконано вимоги ухвали суду від 05.05.2025 та в повноваженнях представника скаржника Іванченко І.С. відсутні повноваження на представлення інтересів в апеляційних господарських судах.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 у справі № 904/5603/23. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 29.10.2025 о 12 год. 00 хв.

20.10.2025 від Приватного підприємства "Енергетик плюс" до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким останній просить суд поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, як такого, що пропущений з поважних причин, прийняти цей відзив та долучити його до матеріалів справи, відмовити Позивачу в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Як зазначено у відзиві, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 по справі № 904/5769/23 було обґрунтоване та винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а всі викладені обставини в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу. Окрім того, по цій справі були встановлені певні факти рішенням господарського суду по справі №904/5769/23, які не потребують доказування.

Також, як зауважено у відзиві, підставою для прийняття Регіональним відділенням рішення про дострокове припинення дії договору оренди є заява орендаря, подана відповідно до вимог Постанови № 634. Керуючись положеннями частини другої статті 24 Закону про оренду, пунктами 5, 16 Постанови № 634, Регіональним відділенням прийнято рішення про дострокове припинення вищезазначеного договору оренди».

Крім того, відповідно до п.4.2 договору, обов`язок щодо складання акту повернення з оренди орендованого майна згідно з умовами договору покладено саме на балансоутримувача.

Відповідачем наголошено, що у зв`язку із тим, що останній був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди, то відповідно до положень п.5 Постанови № 634, спірне майно вважається повернутим 14.04.2023.

Також відповідачем зазначено, що беручи до уваги, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.03.2024 року по справі №904/5769/23 вже встановлені певні факти, то вони були досліджені судом в даній справі (№904/5603/23) та взяті до уваги при винесенні рішення по справі. Здебільшого, звертаю увагу суду на те, що по справі №904/5769/23 було встановлено наступне: Регіональним відділенням прийнято рішення про дострокове припинення вищезазначеного договору оренди; обов`язок щодо складання акту повернення з оренди орендованого майна згідно з умовами договору покладено саме на балансоутримувача, який цього не виконав; у зв`язку із тим, що позивач був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди, то відповідно до положень п. 5 Постанови № 634, спірне майно вважається повернутим 14.04.2023; нарахування Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України з 15.04.2023 є необґрунтованим та безпідставним. Всі ці обставини було враховано Господарським судом Дніпропетровської області в рішенні від 03.04.2025 по даній справі, тому рішення повністю законне.

Клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу обґрунтоване відсутністю можливості зв`язатися з Лещенко Євгеном Олександровичем тривалий час, так як він перебуває поза зоною мобільного зв`язку, а територіально в Харківській області. Оскільки згідно домовленостей, рішення щодо подання процесуальних документів приймається представником після його погодження, що позбавило можливості подати цей відзив в строк.

Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про поновлення строку на подання відзиву, зазначає, що відповідно до ч. 1 та 4 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Стаття 119 ГПК України не передбачає конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Суд наголошує, що пропуск процесуального строку в процесуальному праві - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причин, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.

У розумінні статті 86 ГПК України питання про поважність причин пропуску процесуального строку вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Сам лише факт подання стороною клопотання про поновлення строку не зобов`язує суд автоматично відновити цей строк, оскільки клопотання про поновлення строку повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку.

При цьому ГПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку, тобто у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Право на звернення до суду не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. За таких обставин, кожна особа, звертаючись до суду, повинна дотримуватися порядку.

Відповідно до п.п.4, 5, 6 ч.2 ст.42 ГПК України, учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

З огляду на викладене, колегія суддів вищезазначені обставини оцінює як достатні для поновлення процесуального строку.

Отже, враховуючи наведені відповідачем обставини пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу, що відзив вже поданий відповідачем, з метою дотримання процесуальних прав відповідача як учасника справи, судова колегія приймає відзив відповідача на апеляційну скаргу та здійснює розгляд скарги з його урахуванням.

23.10.2025 від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до ЦАГС надійшло клопотання, яким заявник просить Суд залучити до матеріалів цієї справи сканкопію комісійного акту повернення нерухомого майна, що є предметом договору оренди від 03.11.2021 №12/7393-6119, що належить до державної власності від 12.05.2025, укладений між балансоутримувачем - ДФ ДП «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор» та орендарем- ПП «Енергетик Плюс».

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що рішення суду першої інстанції по цій справі було прийнято 03.04.2025, а комісійний акт повернення майна складено 12.05.2025, у Регіонального відділення не було можливості залучити його як доказ до суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до правових позицій ВС КГС, викладених у постановах від 13.04.2021 у справі 909/722/14 та від 1 липня 2021 року по справі 46/603, положення ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Недоведеність таких обставин виключає процесуальні підстави для дослідження апеляційним судом таких додаткових доказів. Положення статті 269 ГПК України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.

У висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи 916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи 909/965/16, від 26.02.2019 зі справи 913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом та винесення оскаржуваного рішення. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Отже, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання сторонами таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19.

Колегія суддів приходить до висновку, що комісійного акту повернення нерухомого майна, що є предметом договору оренди від 03.11.2021 №12/7393-6119, не існувало на момент винесення рішення судом першої інстанції, отже це є новим доказом, а тому не приймається колегією суддів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 оголошено перерву до 21.01.2026 на 11:40 год. Визначено провести судове засідання 21.01.2026 об 11:40 у справі №904/5603/23, з представником відповідача адвокатом Євіч В.В. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засідання №511) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

21.01.2026 у судовому засіданні колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ПП «Енергетик Плюс» укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.11.2021 року №12/7393-6119.

Балансоутримувач ДП «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор» (п. 3.3. умов).

Орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 умов (п. 1.1. договору).

Інформація про об`єкт оренди - нерухоме майно: адміністративна будівля площею 497,6 кв. м, за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Воскресенська 24, на балансі ДП «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор» (п. 4.1. умов).

Балансова залишкова вартість, визначена на підставі фінансової звітності балансоутримувача (ч. 1 ст. 8 Закону) - сума (гривень), без податку на додану вартість, - 704,699,08 грн (п. 6.1. умов).

Майно передається в оренду для використання згідно з пунктом 7 умов (п. 1.2. договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акту приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору. Акт приймання-передачі майна в оренду та акт повернення майна з оренди складаються за формою, що розробляється Фондом державного майна і оприлюднюється на його офіційному веб-сайті (п. 2.1. договору).

Орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 Умов. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.1. договору).

Місячна орендна плата, визначена за результатами проведення аукціону сума, грн без податку на додану вартість 11 010,00 грн (п. 9.1. умов).

Орендар сплачує орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 16 умов (або в іншому співвідношенні, визначеному законодавством), щомісяця до 15 числа поточного місяця оренди - для орендарів, які отримали майно в оренду за результатами аукціону (договори типу 5(А) і 5(В) (п. 3.3. договору).

Співвідношення розподілу орендної плати станом на дату укладення договору: балансоутримувачу-30 відсотків суми орендної плати; до державного бюджету - 70 відсотків суми орендної плати (п. 16. умов).

Орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків балансоутримувача. Балансоутримувач виставляє рахунок на загальну суму орендної плати із зазначенням частини орендної плати, яка сплачується на рахунок балансоутримувача, і частини орендної плати, яка сплачується до державного бюджету. Податок па додану вартість нараховується на загальну суму орендної плати. Орендар сплачує балансоутримувачу належну йому частину орендної плати разом із податком на додану вартість, нарахованим на загальну суму орендної плати. Балансоутримувач надсилає орендарю рахунок не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати платежу. Протягом п`яти робочих днів після закінчення поточного місяця оренди балансоутримувач передає орендарю акт виконаних робіт на надання орендних послуг разом із податковою накладною за умови реєстрації орендаря платником податку на додану вартість (п. 3.4. договору).

В день укладання цього договору або до цієї дати орендар сплачує орендну плату за кількість місяців, зазначену у пункті 10 Умов (авансовий внесок з орендної плати), на підставі документів, визначених у пункті 3.6 цього договору (п. 3.5. договору).

Розмір авансового внеску орендної плати 2 (дві) місячні орендні плати, якщо цей договір є договором типу 5.1(А), 5.1(Б), 5.І(Г), а також 5.1 (В), але переможцем аукціону є особа, що була орендарем майна станом на дату оголошення аукціону (пункт 150 Порядку) - сума, гривень, без податку на додану вартість 22 020,00 грн (п. 10.1. умов).

Припинення договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи пеню та неустойку (за наявності) (п. 3.11. договору).

У разі припинення договору орендар зобов`язаний: звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акту повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт, - то разом із такими поліпшеннями/капітальним ремонтом; сплатити орендну плату, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди, пеню (за наявності), сплатити балансоутримувачу платежі за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди; відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря (і в межах сум, що перевищують суму страхового відшкодування, якщо воно поширюється на випадки погіршення стану або втрати орендованого майна), або в разі демонтажу чи іншого вилучення невід`ємних поліпшень/капітального ремонту (п. 4.1. договору).

Протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього договору балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за цим договором і за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю в акті повернення з оренди орендованого майна. Балансоутримувач складає акт повернення з оренди орендованого майна у трьох оригінальних примірниках і надає підписані балансоутримувачем примірники орендарю. Орендар зобов`язаний: підписати три примірники акту повернення з оренди орендованого манна не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від балансоутримувача і одночасно повернути балансоутримувачу два примірники підписаних орендарем актів разом із ключами від об`єкта оренди (у разі, коли доступ до об`єкта оренди забезпечується ключами); звільнити манно одночасно із поверненням підписаних орендарем актів. Не пізніше ніж на четвертий робочий день після припинення договору балансоутримувач зобов`язаний надати орендодавцю примірник підписаного акту повернення з оренди орендованого майна або письмово повідомити орендодавцю про відмову орендаря від підписання акту та/або створення перешкод орендарем у доступі до орендованого майна з метою його огляду, та/або про неповернення підписаних орендарем примірників акту (п. 4.2. договору).

Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акту повернення з оренди орендованого майна (п. 4.3. договору).

Орендар не має права передавати майно в суборенду (п. 8.1. договору).

Цей договір укладено на строк, визначений у пункті 12 Умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами (нотаріального посвідчення, якщо відповідно до законодавства договір підлягає нотаріальному посвідченню). Строк оренди за цим договором починається з дати підписання акту приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору (п. 12.1. договору).

Цей договір укладено на 5 років з 03.11.2021 до 02.11.2026 включно (п. 12.1. умов).

Адреса електронної пошти орендодавця, на яку надсилаються офіційні повідомленням за цим договором - .uа (п. 3.1.1. умов).

Адреса електронної пошти орендаря, на яку надсилаються офіційні повідомленням за цим договором - (п. 3.2.1. умов).

Адреса електронної пошти балансоутримувача, на яку надсилаються офіційні повідомленням за цим договором - (п. 3.3.1. умов).

03.11.2021 року між Балансоутримувачем та Орендарем підписано акт прийманняпередачі майна, що належить до державної власності, майно - адміністративна будівля, загальна площа - 497,6 кв.м., місце знаходження об`єкта - Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Воскресенська 24. Зі змісту акту вбачається, що жодних ключів від взятого в оренду об`єкту оренди Орендарю не надавалося.

З метою використання вищезазначеного майна у господарській діяльності Відповідача, останньому необхідно було здійснити ремонт, оскільки майно перебувало в занедбаному стані, що підтверджується оголошенням до аукціону про передачу в оренду зазначеного майна.

Для виконання ремонтних робіт Відповідач направив Позивачу лист №01/2112 від 21.12.2021 щодо погодження по проведенню ремонтних робіт, на що Орендодавець, листом №11-006-00025 від 05.01.2022 вказав, що така згода надається Балансоутримувачем.

09.02.2022 Відповідач звернувся до Балансоутримувача листом №09-02-01/2022 від 09.02.2022 з клопотанням надати згоду на такий ремонт.

15.02.2022 Балансоутримувач надав дозвіл на проведення ремонтних робіт.

Як зазначив відповідач, з 24 лютого 2022 року по середину липня 2022 року Відповідач не користувався орендованим майном, бо кожен громадянин став на захист своєї Батьківщини. І лише в кінці липня 2022 року, коли межі Дніпропетровської області були утримані від російсько-загарбницької навали та утримані військовими Збройних сил України, Відповідачем було прийнято рішення щодо відновлення ремонтних робіт, однак в липні 2022 року при намаганні пройти до орендованих приміщень, служба охорони, котра знаходиться на першому поверсі, заборонила прохід, по причині не надання Балансоутримувачем списків Орендарів. Крім того, керівництва Балансоутримувача на робочих місцях не було виявлено, лише в телефонному режимі вийшли на зв`язок для врегулювання питання безперешкодного доступу до об`єкта оренди.

13.12.2022 року Орендар направив листа №13.12/22-1 до Позивача про надання дозволу на передачу об`єкта оренди в суборенду, у зв`язку з тим, що ремонтні роботи ведуться, орендні та комунальні платежі нараховуються, а господарська діяльність Відповідача зупинена.

10.01.2023, листом №10-01/23-1 Відповідач повідомив Позивачу про те, що він знайшов ФОП Собко Ю.В., який може виступити суборендарем.

25.01.2023 листом №11-02-00399 Позивач відмовив Відповідачу в наданні дозволу на передачу об`єкта оренди в суборенду.

Листом №03.03/23-1 від 03.03.2023 Відповідач повідомив Позивача про те, що ПП «Енергетик Плюс» не здійснює свою господарську діяльність, а Лещенко Євген Олександрович є єдиним засновником, директором та єдиним співробітником підприємства, який, крім того, мобілізований до лав ЗСУ, а тому йому дуже важко сплачувати орендну плату, а надання дозволу на передачу об`єкта оренди в суборенду буде єдиним засобом для збереження платоспроможності Відповідача, що буде вигідно всім сторонам Договору оренди.

12.04.2023 Відповідач листом №12.04/23-1 направив Позивачу заяву щодо розірвання Договору оренди №12/7393-6119 від 3 листопада 2021 року. В цьому листі Відповідач просив розірвати Договір оренди з 14.04.2023 по процедурі, що передбачена ч.5 Постанови КМУ від 27.05.2022 року за №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», а саме: договори оренди державного та комунального майна в період воєнного стану можуть бути достроково припинені за заявою орендаря, поданою ним орендодавцю на адресу електронної пошти, зазначену в договорі оренди. Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря, а її PDF-копія надіслана з електронної адреси орендаря, зазначеної в договорі оренди.

Як зазначає позивач, в подальшому, відповідно до ч.2 ст. 24 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», з урахуванням указу Президента України від 24.02.2022 № 64/202 зі змінами «Про введення воєнного стану», керуючись Постановою КМУ від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану, наказом ФДМУ від 22.12.2020 № 2049 зі змінами, враховуючи заяву орендаря ПП -«ЕНЕРГЕТИК ПЛЮС» від 12.04.2023 № 12.04/23-1 до договору оренди від 03.11.2021 № 12/7393-6119, Регіональним відділенням відповідно до наказу від 14.04.2023 № 12/02-47ПО прийнято рішення щодо дострокового припинення Договору оренди державного нерухомого майна, загальною площею 497,6 кв.м., що перебуває на балансі ДП «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор» з ПП «Енергетик Плюс». Про, що листом від 26.04.2023 № 11-07-01798 повідомлено ПП «Енергетик Плюс».

Оскільки позивач вважає, що відповідач в односторонньому порядку відмовлявся від виконання передбачених договором та законом зобов`язань по поверненню орендованого майна, у зв`язку з чим виникла необхідність у виселенні останнього з орендованого приміщення в судовому порядку, що і стало причиною звернення позивача до суду.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Предметом позову в цій справі є вимога позивача до відповідача про виселення останнього із орендованого майна та стягнення на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойку.

Так, спірні правовідносини виникли на підставі Договору оренди №12/7393-6119 від 03.11.2021 року, що є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно з наступними нормами права.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасником господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовують відповідні положення ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. Вказаною нормою також передбачено обов`язок кожної сторони вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За змістом положень статті 1, частини другої статті 9, частини другої статті 759, частини третьої статті 760 Цивільного кодексу України, та частини другої статті 4, частини шостої статті 283 Господарського кодексу України, Цивільним кодексом України встановлені загальні положення про найм (оренду), а особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання і пов`язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені Господарським кодексом України. Отже, якщо останній не містить таких особливостей, то застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

При цьому співвідношення між нормами Цивільного кодексу України і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми Цивільного кодексу України або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм Цивільного кодексу України, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (Рішення Конституційного Суду України від 10.12.2009 у справі № 1-46/2009).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина 2 статті 193 ГК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина 1 статті 759 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України), зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, починаючи з 24.02.2022, який був неодноразово продовженим та триває на даний час.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (далі - Постанова № 634).

Так, відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови № 634 договори оренди державного та комунального майна в період воєнного стану можуть бути достроково припинені за заявою орендаря, поданою ним орендодавцю на адресу електронної пошти, зазначену в договорі оренди. Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря, а її PDF-копія надіслана з електронної адреси орендаря, зазначеної в договорі оренди.

Колегія суддів зауважує, що пунктом 5 цієї Постанови визначено: якщо сторони договору позбавлені можливості підписати акт повернення майна з оренди, майно вважається повернутим з моменту настання такої події: отримання орендодавцем заяви орендаря про дострокове припинення договору.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, листом №11-07-01798 від 26.04.2023 Регіональне відділення ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, розглянувши листи від 03.04.2023 №03/04/2023-1 та від 12.04.2023 №12.04/23-1 щодо дострокового припинення договору оренди від 03.11.2021 №12/7393-6119, повідомило ПП «Енергетик Плюс» про можливість дострокового припинення договору оренди державного майна в період воєнного за заявою орендаря, поданою ним орендодавцю на адресу електронної пошти, зазначену в договорі оренди (відповідно до положень абз.2 п.5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» №634 від 27.05.2022). Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря, а її PDF-копія надіслана з електронної адреси орендаря, зазначеної в договорі оренди.

Колегія суддів констатує, що підставою для прийняття Регіональним відділенням рішення про дострокове припинення дії договору оренди є заява орендаря, подана відповідно до вимог Постанови № 634. Керуючись положеннями частини другої статті 24 Закону про оренду, пунктами 5, 16 Постанови № 634, Регіональним відділенням прийнято рішення про дострокове припинення вищезазначеного договору оренди.

Крім того, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/5769/23 було встановлено наступні обставини, які мають безпосереднє доказове значення для вирішення даної справи, зокрема:

«З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку про те, що договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/7393-6119 від 03.11.2021 є розірваним з 14.04.2023 відповідно до умов Постанови КМУ № 634 від 27.05.2022 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану». З викладеного вбачається, що засновник (учасник), кінцевий бенефіціарний власник та керівник юридичної особи Приватного підприємства «Енергетик Плюс» протягом трьох робочих днів з моменту припинення договору оренди (14.04.2023) був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди, у зв`язку із тим, що з 13.12.2022 по 28.04.2023 брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Харківській області. Відповідно до абз. 4 п. 5 Постанови №634, якщо сторони договору позбавлені можливості підписати акт повернення майна з оренди, майно вважається повернутим з моменту настання однієї з таких подій, серед іншого, отримання орендодавцем заяви орендаря про дострокове припинення договору. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із тим, що позивач був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди, то відповідно до положень п.5 Постанови № 634, спірне майно вважається повернутим 14.04.2023.»

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до п. 4.1. договору у разі припинення договору орендар зобов`язаний: звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акту повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт, - то разом із такими поліпшеннями/капітальним ремонтом; сплатити орендну плату, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди, пеню (за наявності), сплатити балансоутримувачу платежі за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди; відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря (і в межах сум, що перевищують суму страхового відшкодування, якщо воно поширюється на випадки погіршення стану або втрати орендованого майна), або в разі демонтажу чи іншого вилучення невід`ємних поліпшень/капітального ремонту.

Протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього договору балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за цим договором і за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю в акті повернення з оренди орендованого майна. Балансоутримувач складає акт повернення з оренди орендованого майна у трьох оригінальних примірниках і надає підписані балансоутримувачем примірники орендарю. Орендар зобов`язаний: підписати три примірники акту повернення з оренди орендованого манна не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від балансоутримувача і одночасно повернути балансоутримувачу два примірники підписаних орендарем актів разом із ключами від об`єкта оренди (у разі, коли доступ до об`єкта оренди забезпечується ключами); звільнити манно одночасно із поверненням підписаних орендарем актів. Не пізніше ніж на четвертий робочий день після припинення договору балансоутримувач зобов`язаний надати орендодавцю примірник підписаного акту повернення з оренди орендованого майна або письмово повідомити орендодавцю про відмову орендаря від підписання акту та/або створення перешкод орендарем у доступі до орендованого майна з метою його огляду, та/або про неповернення підписаних орендарем примірників акту (п. 4.2. договору).

Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акту повернення з оренди орендованого майна (п.4.3. договору).

Отже, обов`язок щодо складання акту повернення з оренди орендованого майна згідно з умовами договору покладено саме на балансоутримувача.

У той же час, за умовами наведеними у п. 5 постанови КМУ №634 від 27.05.2022, якщо сторони договору позбавлені можливості підписати акт повернення майна з оренди, майно вважається повернутим з моменту настання однієї з таких подій:

- отримання орендодавцем заяви орендаря про дострокове припинення договору;

- отримання обласною військовою адміністрацією за місцезнаходженням орендованого майна заяви орендаря про дострокове припинення договору, якщо майно перебуває на визначеній території і за умови, що договір оренди не містить інформації про електронну пошту сторін, а за місцезнаходженням орендодавця відсутня можливість вручення листа.

Як зазначено вище, договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/7393-6119 від 03.11.2021 є розірваним з 14.04.2023 відповідно до умов Постанови КМУ № 634 від 27.05.2022 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану».

Проте, відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 № 680/3 від 25.10.2023 ОСОБА_1 (засновник (учасник), кінцевий бенефіціарний власник та керівник юридичної особи Приватного підприємства "Енергетик Плюс") у період, зокрема, з 13.12.2022 по 28.04.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Харківській області.

Вказане свідчить про те, що засновник (учасник), кінцевий бенефіціарний власник та керівник юридичної особи Приватного підприємства "Енергетик Плюс" протягом трьох робочих днів з моменту припинення договору оренди (14.04.2023) був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди.

З огляду на викладене, оскільки відповідач був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди, відповідно до положень п. 5 Постанови № 634, спірне майно вважається повернутим 14.04.2023.

Також позивачем було заявлено вимоги про нарахування неустойки за договором оренди за період з 15.04.2023 по 30.11.2024 року у розмірі 648422,53 грн.

Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України).

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 цього Кодексу.

Згідно з усталеною та послідовною практикою Верховного Суду у застосуванні положень частини 2 статті 785 ЦК України, сам факт невикористання об`єкта оренди орендарем не звільняє відповідача від виконання обов`язку повернути об`єкт оренди після припинення строку дії договору. Водночас у кожному конкретному випадку суд повинен дослідити та встановити обставини щодо наявності вини орендаря у неповерненні об`єкта оренди та наявності можливості у орендаря виконати свій обов`язок щодо повернення об`єкта оренди. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною 2 статті 785 ЦК України, обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки, як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин (постанова Верховного Суду від 26.06.2025 у справі №910/8009/24).

Як вже зазначалось вище, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 цього Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку (схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.08.2019 у справі № 910/13695/18).

У свою чергу, колегія суддів вважає, що встановлені у справі обставини не свідчать про те, що відповідач будь-яким чином ухилявся від повернення орендованих приміщень, про невжиттям орендарем заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, що орендар ухилявся від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди або ж утримував нежитлові приміщення або ж перешкоджав у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди. Також встановлені у справі обставини не свідчать про наявність у відповідача умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди.

Отже, позивачем не надано доказів того, що у спірний період існували об`єктивні перешкоди у доступі до об`єкта оренди та не надано доказів того, що відповідач вчиняв активні дії по ухиленню від передання об`єкта оренди; доказів, що відповідач чинив перешкоди у доступі позивача до об`єкта оренди чи ухилявся від повернення об`єкта оренди; належних та достовірних доказів, що відповідач здійснював фактичне використання об`єкту оренди після припинення договору оренди.

У той же час, місцевий господарський суд правомірно врахував, що засновник (учасник), кінцевий бенефіціарний власник та керівник юридичної особи Приватного підприємства "Енергетик Плюс" протягом трьох робочих днів з моменту припинення договору оренди (14.04.2023) був позбавлений можливості підписати акт повернення майна з оренди, у зв`язку із тим, що з 13.12.2022 по 28.04.2023 брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Харківській області.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до положень п. 5 Постанови № 634, спірне майно вважається повернутим 14.04.2023.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача неустойки, а доводи апелянта таких висновків не спростовують.

Стосовно доводів скаржника щодо неврахування господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення копії витягу з інформаційної довідки про результати контролю договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі ДФ ДП «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор» від 31.05.2023, згідно якої Відповідач продовжує використовувати частину приміщень 2-го поверху адміністративної будівлі площею 497,6 кв.м., колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів оцінює вищевказаний витяг з інформаційної довідки про результати контролю договорів оренди нерухомого майна критично, оскільки інформація зазначена у витязі не може підтверджувати фактичне використання спірного майна відповідачем.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями статті 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції здійснено належну оцінку доказам по справі та, відповідно, винесено законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 у справі №904/5603/23 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2025 у справі № 904/5603/23 - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 09.02.2026

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв