ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
04 лютого 2026 рокуСправа № 921/796/25
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В. розглянувши клопотання №б/н (вх.№755) від 30.01.2026 Бережанської міської ради про залишення позову без розгляду у справі

за позовом Першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави в особі

позивача Тернопільської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Сазан-2012"

до відповідача Бережанської міської ради

про усунення перешкод державі у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку Тернопільській обласній державній адміністрації; скасування в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності Бережанської міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0812 площею 109,9994 га, припинивши право комунальної власності на вказану земельну ділянку.

за участі представників сторін:

прокурора: Куліковська Л.Б., довіреність;

позивача: Самолук Т.М.;

відповідача: Венчур О.Л.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Тернопільської області через систему "Електронний суд" поступила позовна заява від Першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури подана в інтересах держави в особі позивача Тернопільської обласної військової адміністрації до Бережанської міської ради про усунення перешкод державі у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду.

Бережанською міською радою 30.01.2026 через систему "Електронний суд" подане клопотання про залишення позовної заяви без розгляду №б/н (вх. №755) від 30.01.2026. В його обґрунтування відповідач посилається, серед іншого, на те, що спірна земельна ділянка перейшла у комунальну власність Бережанської міської територіальної громади в силу пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, а тому Тернопільська обласна військова адміністрація не є власником, землекористувачем або розпорядником спірної земельної ділянки. Отже інтерес держави, який міг би бути предметом представництва прокурором, відсутній, а позов подано особою, яка не має належних процесуальних підстав для звернення до суду.

Прокурор у запереченні №б/н (вх. №893) від 03.02.2026 клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду вважає безпідставним. Зазначає, що розпорядження землями за межами населених пунктів, на яких розташовані будівлі, споруди та інші об`єкти нерухомого майна державної власності, відносяться до повноважень, визначених ч. 5 ст. 122 ЗК України, а уповноваженим органом державної влади, наділеним правомочностями власника/розпорядника є Тернопільська обласна державна адміністрація, що на даний час набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації. Внаслідок імперативних вимог закону (ч. 2 ст. 117, підпункту "ґ" п. 24 розділу Х ЗК України) земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0812 з державної у комунальну власність не перейшла. Попри реєстрацію права комунальної власності за Бережанською міською радою на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0812, таке право не виникло з огляду на відсутність волевиявлення належного власника Тернопільської обласної військової (державної) адміністрації, а також про те, що державна реєстрація права комунальної власності здійснена з порушенням встановленого Законом порядку переходу такого права та без належних правових підстав. Наведене підтверджує, що прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган, Тернопільська ОВА, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.

Розглянувши клопотання Бережанської міської ради про залишення позову без розгляду, суд відмовляє у його задоволенні, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Так, за ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" , прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

В силу абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Згідно із ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Положення ч.ч. 3-4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Отже, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

Суд зауважує, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (статті 13, 14 Конституції України).

У статті 80 Земельного кодексу України визначено суб`єктний склад власників землі, зокрема громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на викладене земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу.

В свою чергу, використання земельної ділянки державної власності без відповідних правових підстав позбавляє Український народ правомочностей власника (володільця) землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю у поєднанні із додержанням засад правового порядку в Україні (статті 14, 19 Конституції України).

Чинна на даний час редакція ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, у визначених законодавцем випадках, Тернопільська обласна державна адміністрація може являтися розпорядником земель державної власності, які розташовані за межами населених пунктів.

Зокрема, в силу ч.5 ст.122 Земельного кодексу України розпорядником земель водного фонду державної форми власності для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів є обласні державні адміністрації.

Відповідно до частин 1, 2, 8, 9 ст. 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування. Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування. У разі утворення районних, обласних військових адміністрацій у день набрання чинності актом Президента України про їх утворення припиняються повноваження відповідних районних, обласних військово-цивільних адміністрацій. Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 на базі існуючих обласних державних адміністрацій утворено обласні військові адміністрації.

Отже, уповноваженим органом на розпорядження спірною земельною ділянкою, у разі якщо наведені у позові підстави будуть підтверджені у ході судового розгляду цієї суперечки належними та допустимими доказами, є Тернопільська обласна військова адміністрація.

З урахуванням зазначеного, дану позовну заяву підставно прокурором подано в інтересах Тернопільської обласної військової адміністрації, як уповноваженого органу на розпорядження спірною земельною ділянкою.

Про наявність порушень інтересів держави та необхідність здійснення такого захисту Тернопільська обласна державна військова адміністрація була обізнана, що підтверджується листом №03-4148/15 від 17.04.2024.

Окрім цього, Тернопільською обласною прокуратурою повідомлено вказаний орган про наявність порушень інтересів держави та необхідність його захисту, у тому числі заходами представницького характеру (лист від 05.12.2025 № 12-895вих-25).

У відповідь Тернопільська обласна військова адміністрація проти подання прокурором позову в його інтересах не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду (лист від 15.12.2025 № 03-13276), про наміри самостійно звернутися з позовом не заявила. Водночас, інформувала прокурора про відсутність коштів на сплату судового збору, що виключає можливість самостійного звернення до суду .

Отже, всупереч вимог законів, отримавши повідомлення від прокурора про порушення земельного законодавства, Тернопільською ОВА фактично не вжиті заходи з метою їх усунення. Вказане свідчить про неналежне здійснення повноважень щодо захисту інтересів держави облдержадміністрацією, внаслідок чого виникає законне право прокурора на звернення із заявою до суду з метою захисту її інтересів.

Вище вказаним спростовуються доводи відповідача про те, що прокурор не виконав вимоги щодо надання обґрунтування підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації в суді.

Адже, за правовою позицією Верховного Суду у справі №360/4969/21, яка ґрунтується на висновках Верховного Суду у справах №№903/129/18, 912/2385/18, 910/11956/20, 920/821/18, 920/266/19, 805/430/18-а, 922/3025/20, факт неподання уповноваженим органом, що мав змогу захистити інтереси держави, позову, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, свідчить про неналежне виконання ним своїх повноважень, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з позовом.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що звертаючись з позовом до суду прокурор обґрунтував в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Тобто вимога процесуального закону ним дотримана в повному обсязі.

В свою чергу, у разі якщо за наслідками розгляду цього спору порушення інтересів держави судом встановлено не буде, наведене слугуватиме підставою для відмови у позові, а не залишення позову без розгляду, як хибно зазначає відповідач.

З наведеного в сукупності, за відсутності процесуальних підстав для залишення позову без розгляду , у задоволенні клопотання органу місцевого самоврядування з даного приводу суд відмовляє.

Окремої уваги заслуговує те, що Бережанська міська рада у клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду покликається на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду №914/2350/22 від 06.09.2023, №922/1830/23 від 21.03.2024, №926/764/22 від 17.10.2023.

В свою чергу, проаналізувавши дані, що відображені у Єдиному державному реєстрі судових рішень судом встановлено, що жодного з перерахованих судових рішень Верховного Суду не існує в реальності. Тобто, зазначені у клопотанні номери справ та дати ухвалення постанов є вигаданими, а посилання на сформовані висновки - неправдивими.

Як наслідок, суд констатує, що подання до суду недостовірної інформації, зокрема, посилання на неіснуючі постанови та правові позиції Верховного Суду як підстави залишення позовної заяви без розгляду становить порушення принципу добросовісності користування процесуальними правами, закріпленому у статті 43 ГПК України, незалежно від способу підготовки цієї інформації.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2026 по справі №240/14153/24 з даного приводу зазначив, що подання до суду процесуальних документів, згенерованих ШІ, за відсутності фахової перевірки, свідчить про неналежне виконання професійних обов`язків і недобросовісне користування учасником справи процесуальними правами, що може бути кваліфіковано як вияв неповаги до суду.

Керуючись ст. ст. 119, 165, 177-183, 216, 232 - 235 ГПК України, суд,

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні клопотання №б/н (вх.№755) від 30.01.2026 Бережанської міської ради про залишення позову без розгляду відмовити.

2. Копію ухвалу направити прокурору, позивачу та відповідачу відповідно до положень ч. 5 ст. 6 ГПК України, рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення: Товариству з обмеженою відповідальністю "Сазан-2012", вул. Набережна, будинок 13, с. Урмань, Тернопільський район, Тернопільська область, 47510.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддею. Повний текст виготовлено 06.02.2026.

Суддя О.В. Руденко