ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2026 р. Справа № 920/699/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве"

на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025

у справі № 920/699/25 (суддя Вдовенко В.Д.)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач; ОСОБА_1 ) подав позовну заяву, в якій просив Господарський суд Сумської області стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве" (надалі - відповідач; ТОВ "Беєве"; Товариство; апелянт; скаржник) 357 409 грн 66 коп., в тому числі: 262 409 грн 66 коп. інфляційних втрат, 95 000 грн 3% річних за прострочення виконання зобов`язання по сплаті вартості майна пропорційно частці позивача у статутному капіталі в розмірі 2 000 000 грн за період з 05.01.2018 до 02.08.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по сплаті вартості частки у статутному капіталі товариства в сумі 2 000 000 грн позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 262 409 грн 66 коп. інфляційних втрат, 95 000 грн 3% річних за період з 05.01.2018 до 02.08.2019.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/699/25 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 261 937 грн 89 коп. інфляційних втрат, 93 990 грн 35 коп. 3% річних, 5 338 грн 92 коп. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

За висновками місцевого господарського суду, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з виплати вартості частки, правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 261 937 грн 89 коп. інфляційних втрат, 93 990 грн 35 коп. 3% річних, виходячи з суми заборгованості в розмірі 2 000 000 грн за період з 05.01.2018 до 18.07.2019 та в розмірі 1 682 093 грн 62 коп. за період з 19.07.2019 до 01.08.2019. У частині вимог щодо стягнення з відповідача 471 грн 77 коп. інфляційних втрат, 1 009 грн 65 коп. 3% річних, - судом першої інстанції відмовлено, з підстав їх необґрунтованості. При цьому судом зазначено, що позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 262 409 грн 66 коп. та 3% річних у розмірі 95 000 грн, виходячи з суми заборгованості в розмірі 2 000 000 грн, за період з 05.01.2018 до 02.08.2019. Водночас частково, в сумі 317 906 грн 38 коп., кошти були перераховані позивачу 19.07.2019, а тому з 19.07.2019 до 01.08.2019 розмір простроченого зобов`язання становив 1 682 093 грн 62 коп. Також позивач не врахував, що день оплати не включається в період часу, за який здійснюється стягнення на підставі ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "Беєве" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 по справі № 920/699/25 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "Беєве" у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд 1-ої інстанції дійшов помилкових висновків.

Апелянт зазначає, що станом на 05.01.2018 ТОВ «Беєве» не могло сплатити частку ОСОБА_1 з декількох причин, а саме: частка, яка підлягала виплаті, не була визначена; сторони не змогли самостійно узгодити розмір частки, яка підлягала виплаті; ОСОБА_1 наполягаючи на виплаті ринкової вартості майна ТОВ «Беєве» пропорційно частки в статутному капіталі, не провів належної (експертної) оцінки вартості майна товариства.

Також скаржник вказав, що окремо варто звернути увагу на умови мирової угоди, в якій було зазначено, що ОСОБА_1 не має жодних претензій до ТОВ "Беєве" щодо розміру виплаченої частки, та визнає, що ТОВ "Беєве" провело з ним всі необхідні розрахунки та виплатило повний розмір частки пропорційно частці у статутному капіталі товариства. З моменту виконання цієї угоди спір між сторонами щодо виплати ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 частини ринкової вартості майна товариства, пропорційно до частки ОСОБА_1 в статутному капіталі товариства є остаточно врегульованим.

Так, на думку апелянта, оскільки уклавши мирову угоду сторони зазначили, що спір остаточно врегульований, ТОВ «Беєве» провело всі необхідні розрахунки, а також виплатило узгоджений розмір частки, це стосується і всіх додаткових вимог. Таке формулювання дає змогу стверджувати, що виплата інфляційних втрат та 3% річних також врегульоване мировою угодою, а ОСОБА_1 погодився з тим, що немає будь яких претензій до ТОВ «Беєве».

Скаржник просить врахувати й те, що право на виплату саме 2 000 000 грн ОСОБА_1 набув в день затвердження мирової угоди, а не з дати подання заяви на вихід зі складу засновників товариства. А оскільки ТОВ «Беєве» фактично завчасно виплатило позивачу узгоджену мировою угодою частку, останній не має права подавати позов щодо порушення строків виконання грошового зобов`язання, так як такі вимоги є безпідставними.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2025, апеляційна скарга у справі № 920/699/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/699/25. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/699/25 призначено на 10.11.2025.

До апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Згідно тверджень позивача, у зв?язку з тим, що відповідач не виконав свого зобов?язання щодо виплати вартості частки в строк після спливу 12-ти місяців з дня виходу учасника з товариства, тобто 05.01.2018, ухвалою Господарського суду Сумської області від 12.01.2022 у справі № 920/65/18 затверджено мирову угоду, за якою вартість частки майна товариства, пропорційна частці позивача у статутному капіталі ТОВ «Бесве» станом на час виходу становила 2 000 000 грн, однак вказана сума була сплачена лише в серпні-вересні 2019 року. За висновками позивача, аргументи відповідача щодо невизначеності вартості майна позивача пропорційно його частки в статутному капіталі товариства станом на 05.01.2018 та непроведення позивачем експертної оцінки майна товариства (п.п.2.1.3, 2.1.4. даного відзиву) не впливають на обов`язок відповідача розрахуватись з позивачем у встановлений Законом України «Про господарські товариства» строк до 05.01.2018 та суперечать висновкам Верховного Суду, сформованим згідно усталеної практики останнього.

У судовому засіданні 10.11.2025 судом оголошено перерву до 26.01.2026.

Представник апелянта в судовому засіданні 26.01.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, у січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве" про стягнення вартості частини майна відповідача, пропорційно частці позивача у статутному капіталі відповідача. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_1 28.09.2016 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про передачу товариству його заяви про вихід зі складу учасників ТОВ "Беєве" та виплату пропорційно належної йому частки в статутному капіталі ТОВ "Беєве". Заява була надіслана ТОВ "Беєве" приватним нотаріусом та вручена представнику товариства 05.10.2016. Оскільки у строк до 05.01.2018 ОСОБА_1 не отримав при виході із товариства виплати відповідної частки, що є пропорційною його частці у статутному капіталі, позивач звернувся з позовом до суду. У позовній заяві позивач просив стягнути 117 400,00 грн. 02.05.2018 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог до 4 338 122,00 грн вартості частини майна відповідача пропорційно частці позивача у статутному капіталі.

Рішенням від 18.06.2018 у справі № 920/65/18 Господарський суд Сумської області позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив повністю, стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве" на користь ОСОБА_1 4 338 122,00 грн вартості частини майна пропорційно частці у статутному капіталі товариства.

Постановою від 02.10.2018 Харківський апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Сумської області від 18.06.2018 у справі № 920/65/18 скасував, прийняв нове рішення, яким у позові відмовив.

Постановою від 27.11.2018 Верховний Суд скасував постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2018 у справі № 920/65/18, передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою від 24.04.2019 Північний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Сумської області від 18.06.2018 у справі № 920/65/18 залишив без змін.

Суди встановили, що нотаріально засвідчена заява ОСОБА_1 про вихід зі складу учасників товариства отримана ТОВ "Беєве" 05.10.2016, тому відповідач зобов`язаний був здійснити виплату належної позивачу частки у строк до 05.01.2018, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 148 ЦК України та ст. 54 Закону України "Про господарські товариства".

28.05.2019 на виконання рішення Господарського суду Сумської області від 18.06.2018 по справі № 920/65/18, яке набрало законної сили 24.04.2019 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 по справі № 920/65/18, яка набрала законної сили 24.04.2019, Господарський суд Сумської області видав відповідний наказ.

Щодо примусового виконання судового рішення у справі № 920/65/18 було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1.

Відповідно до інформації у листі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області від 18.11.2024 в ході виконавчого провадження ОСОБА_1 були перераховані кошти в загальній сумі 2 047 884 грн 19 коп., з яких 317 906 грн 38 коп. - 19.07.2019, 1 729 977 грн 81 коп. - 02.08.2019.

Постановою від 03.09.2019 Верховний Суд скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 та рішення Господарського суду Сумської області від 18.06.2018 у справі № 920/65/18, справу № 920/65/18 передав на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд встановив, що суди попередніх інстанцій здійснили розрахунок вартості частини майна пропорційно частці позивача у статутному капіталі товариства на підставі фінансових документів ТОВ "Беєве" за 2016 рік, не з`ясувавши при цьому ринкової вартості майна ТОВ "Беєве".

Постановою державного виконавця від 13.09.2019 виконавче провадження № НОМЕР_1 було закрите, у зв`язку із скасуванням судових рішень у справі № 920/65/18 на примусове виконання яких Господарський суд Сумської області видав наказ від 28.05.2019.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 12.01.2022 у справі № 920/65/18 затверджено мирову угоду, укладену між фізичною особою ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Беєве" 10.01.2022.

У мировій угоді сторони зазначили таке:

«У провадженні Господарського суду Сумської області знаходиться справа № 920/65/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Беєве" про стягнення 4 338 122,00 грн частини ринкової вартості майна товариства, пропорційно до його частки в статутному капіталі товариства.

28.05.2019 наказом Господарського суду Сумської області стягнуто з ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 4 338 122,00 грн вартості частки майна пропорційно частці у статутному капіталі товариства, 1 762,00 грн витрат по сплаті судового збору, 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

На підставі наказу було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 в ході якого фактично було стягнуто з ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 2 254 276,81 грн.

03.09.2019 постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 та рішення Господарського суду Сумської області від 18.06.2018 у справі № 920/65/18 та передано її на новий розгляд до Господарського суду Сумської області, де вона знаходиться на даний час.

13.09.2019 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Сумської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника, Казак М.В. , звернувся до ТОВ "Беєве" з метою врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, добровільно визначивши розмір його частки у статутному капіталі ТОВ "Беєве" в 2 000 000,00 грн.

ТОВ "Беєве" погоджується з пропозицією ОСОБА_1 і визнає за ним право на частку в статутному капіталі товариства у розмірі 2 000 000,00 грн.

ОСОБА_1 зобов`язується повернути ТОВ "Беєве" 254 276,81 грн у якості надмірно стягнутих коштів з ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 в ході виконання наказу Господарського суду Сумської області від 28.05.2019.

Строк повернення ОСОБА_1 коштів у розмірі 254 276,81 грн на користь ТОВ "Беєве" становить 12 (дванадцять) місяців з моменту набрання чинності рішення Господарського суду Сумської області яким затверджено дану мирову угоду.

ОСОБА_1 не має жодних претензій до ТОВ "Беєве" щодо розміру виплаченої частки, та визнає, що ТОВ "Беєве" провело з ним всі необхідні розрахунки та виплатило повний розмір частки пропорційно частці у статутному капіталі товариства.

З моменту виконання цієї угоди спір між сторонами щодо виплати ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 частини ринкової вартості майна товариства, пропорційно до частки ОСОБА_1 в статутному капіталі товариства є остаточно врегульованим».

У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по сплаті вартості частки у статутному капіталі товариства в сумі 2 000 000 грн позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 262 409 грн 66 коп. інфляційних втрат, 95 000 грн 3% річних за період з 05.01.2018 до 02.08.2019 (розрахунок зазначено у позові).

Відповідач подав відзив на позовну заяву (вх. № 2725 від 06.06.2025), в якому зазначав, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом; ТОВ "Беєве" не могло виплатити ОСОБА_1 кошти, оскільки розмір такої виплати, станом на дату звернення, тобто 05.10.2016, не був остаточно визначений особисто позивачем; сума, яка підлягала виплаті, була визначена шляхом укладення мирової угоди лише 12.01.2022 (у судовій справі № 920/65/18), що в свою чергу виключає факт порушення грошового зобов`язання зі сторони ТОВ "Беєве" станом на 05.01.2018; між сторонами укладено мирову угоду, якою погоджено остаточне врегулювання спору.

Подібні за змістом окремі твердження щодо обставин справи наведені апелянтом та позивачем у апеляційній скарзі та відзиві на неї відповідно.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 ГК України.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 167 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Статтями 116 ЦК України та 10 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що учасники товариства мають право, зокрема, вийти в установленому порядку з товариства.

Частинами 1 та 2 статті 148 ЦК України (у редакції чинній на дату подання позивачем заяви про вихід з товариства) встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

Відповідно до ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" (у редакції чинній на дату подання позивачем заяви про вихід з товариства) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/7674/18 звернула увагу, що за змістом частини першої статі 148 ЦК України та статті 10 Закону України "Про господарські товариства" станом на час виникнення спірних правовідносин учасник товариства (безвідносно до розміру належної йому частки в статутному капіталі товариства) мав право вийти з товариства у будь-який строк незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Підставою припинення участі в господарському товаристві має бути юридичний факт подання учасником заяви про вихід з товариства.

Реалізація права на вихід зі складу учасників товариства законодавчо не пов`язується ні з рішенням загальних зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є такими, що суперечать чинному законодавству.

Право на вихід з товариства у відповідний період було законодавчо врегульовано як безумовне суб`єктивне право учасника, яке не залежало від згоди товариства чи інших його учасників та реалізація якого мала наслідком припинення участі в товаристві.

Вихід з товариства є одностороннім правочином його учасника, вчиненим у письмовій формі у вигляді заяви про вихід з товариства, підписаної учасником.

Такий правочин, хоч і вчиняється за волевиявленням однієї особи, спричиняє юридичні наслідки для інших осіб, зокрема, виникнення у товариства обов`язку виплатити колишньому учаснику вартість його частки у встановлений строк. Тому неодмінною умовою для реалізації учасником вчиненого ним волевиявлення на припинення участі в товаристві є повідомлення товариства про прийняте рішення.

Вихід з товариства є безпосередньою дією учасника, спрямованою на припинення корпоративних відносин з товариством з ініціативи учасника товариства, вчинення якої реалізується учасником шляхом подання до товариства заяви в письмовій формі, підписаної учасником.

Щодо строків, наведених у статті 148 ЦК України, то вони мають значення для визначення моменту, коли в товариства настає строк виконання перед особою, яка вийшла з товариства, своїх обов`язків, пов`язаних з таким виходом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", від 11.03.2003 "Новоселецький проти України", від 01.06.2006 у справі "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Поняття "майно" має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а також законні сподівання щодо прибутку, що може вважатися правом власності відповідно до положення статті 1 Першого протоколу (пункт 24 рішення від 01.06.2006 у справі "Федоренко проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України від 25.07.2002 зазначено таке:

- відповідно прецедентної практики Суду стаття 1 Протоколу № 1 містить три окремі норми: перша, що виражається в першій фразі першого абзацу та несе в собі загальний характер, виражає принцип поваги до права власності; друга, що міститься в другій фразі того ж абзацу, розглядає випадки позбавлення права власності за певних умов; що стосується третьої, згаданої в другому абзаці, вона визнає саме можливість державам-учасницям регламентувати на власний розгляд використання майна в загальних інтересах. Тим не менш, тут не йдеться про абсолютно не зв`язані між собою норми. Друга та третя є особливими прикладами, що стосуються права власності; крім того, вони повинні тлумачитися в світлі принципу, закріпленого першою нормою (рішення у справі "Бейєм проти Італії", § 98);

- несправедливий характер, який мало провадження у справах, має прямий зв`язок з правом заявника на повагу до його майна.

Згідно матеріалів справи, нотаріально засвідчена заява ОСОБА_1 про вихід зі складу учасників товариства була отримана ТОВ "Беєве" 05.10.2016, а тому відповідач зобов`язаний був здійснити виплату належної позивачу частки у строк до 05.01.2018, з урахуванням ч. 1 ст. 148 ЦК України та ст. 54 Закону України "Про господарські товариства".

Відповідні висновки суду 1-ої інстанції колегія суддів вважає правильними.

В свою чергу, докази виплати позивачу вартості частини майна товариства пропорційно частці у статутному капіталі станом на 05.01.2018 були відсутні.

Протилежного матеріали справи не містять.

Щодо доводів апелянта про те, що частка, яка підлягала виплаті позивачу, не була визначена, а сторони не змогли самостійно узгодити розмір частки, яка підлягала виплаті, а також, що ОСОБА_1 наполягаючи на виплаті ринкової вартості майна ТОВ «Беєве» пропорційно частки в статутному капіталі, не провів належної (експертної) оцінки вартості майна товариства, колегією суддів відхиляються, як безпідставні, оскільки ні положення ЦК України, ні положення Закону України "Про господарські товариства" не покладають на учасника товариства такого обов`язку. Крім того, відповідачем не доведено, що відповідний обов`язок покладений на учасника товариства положеннями Статуту ТОВ "Беєве". При цьому, саме Товариство відповідно до ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" зобов`язане виплатити вартість частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

На це, як вважає колегія суддів, правильно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнав за позивачем право на частку у статутному капіталі товариства в розмірі 2 000 000,00 грн у мировій угоді, що затверджена ухвалою Господарського суду Сумської області від 12.01.2022 у справі № 920/65/18.

Зі змісту вказаної мирової угоди сторони погодили, що з моменту виконання угоди спір між сторонами щодо виплати ТОВ "Беєве" на користь ОСОБА_1 частини ринкової вартості майна товариства, пропорційно до частки ОСОБА_1 в статутному капіталі товариства є остаточно врегульованим.

В межах вказаного колегія суддів звертає увагу, що у спірних правовідносинах боржник вважається таким, що прострочив, якщо не виконав зобов`язання у строк, встановлений законом, зокрема, в

строк до 12 місяців з дня виходу учасника з товариства з обмеженою відповідальністю (ст. 54 Закону України "Про господарські товариства").

За нормами статті 192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до статті 193 ГПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою.

Мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі на стадії виконання судового рішення (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/661/20).

Судовою колегією акцентується, що сторони в мировій угоді не погоджували і не засвідчували відсутність спору щодо наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання. Також у мировій угоді сторони не погоджували інший, ніж визначений законом, строк виплати частки.

В свою чергу, наявність простроченого грошового зобов`язання є підставою для нарахування та стягнення відсотків річних та інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України.

Як вже зазначалось, станом 05.01.2018 відповідачем виплата позивачу вартості частини майна Товариства пропорційно частці у статутному капіталі здійснена не була.

Тим самим, станом на 05.01.2018 у відповідача мало місце прострочення грошового зобов`язання перед позивачем з виплати вартості частини майна Товариства пропорційно частці у статутному капіталі.

З цих підстав, між іншим, й виник спір у справі № 920/65/18.

Окремо колегія суддів враховує, що згідно п. 12 мирової угоди сторонами погоджено, що в усьому, що не передбачено умовами мирової годи, сторони керуються чинним законодавством України (а.с. 66 т. 1).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, у розумінні положень наведеної норми, позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу відповідача на те, що 3% річних та інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами позивача, а інфляційні нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Колегія суддів виходить з того, що фактично майнові претензії позивача до відповідача почали існувати після спливу строку на виплату вартості частини майна Товариства пропорційно частці у статутному капіталі. Як наслідок, позивач звернувся до суду та реалізовував свої права на судовий захист порушеного права.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції за період з 05.01.2018 до 02.08.2019, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при їх обчисленні позивачем, останнім допущено арифметичну помилку, зважаючи, що 19.07.2019 та 02.08.2019 відповідачем перераховані позивачу 317 906 грн 38 коп. та 1 729 977,81 грн відповідно (а.с. 15 т. 1), що виключає період часу, за який здійснюється стягнення на підставі ст. 625 ЦК України.

Так, судова колегія вважає вмотивованими висновки суду попередньої інстанції, що відповідна частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню згідно арифметично правильних розрахунків 3% річних, що складає: 93 990,35 грн та втрат від інфляції, що становить: 261 937,89 грн, проведених та визначених господарським судом за періоди з 05.01.2018 до 01.08.2019 (а.с. 120 т. 1).

В свою чергу, з наведених вище підстав колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта щодо унеможливлення порушення позивачем питання про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання з виплати вартості частини майна Товариства пропорційно частці у статутному капіталі, а також про те, що суд попередньої інстанції надав неправильну оцінку умовам мирової угоди, оскільки, як вже акцентувалось, факт укладення мирової угоди, враховуючи її зміст, а також з урахуванням характеру правовідносин, що склалися, не звільняє апелянта від стягнення з останнього відсотків річних та інфляційних втрат.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За висновками судової колегії, доводи апелянта про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд 1-ої інстанції дійшов помилкових висновків, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/699/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених відповідачем в апеляційній скарзі доводів у цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ТОВ "Беєве").

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Беєве" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/699/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/699/25 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Беєве".

4. Справу № 920/699/25 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.01.2026.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

В.В. Шапран