ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2026 р. Справа № 910/13583/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сибіги О.М.

суддів: Кравчука Г.А.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 29.01.2026

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025

про забезпечення позову

у справі № 910/13583/25 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп"

про знесення самочинно побудованого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25 заяву Київської міської ради про забезпечення позову задоволено повністю. Вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на нежитлову будівлю, загальною площею 1930,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп".

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи перебуватиме спірне нерухоме майно у власності відповідача, оскільки вибуття такого майна із власності ТОВ "Омега Лайт Груп" може призвести до нових реєстраційних дій щодо нього та призведе до необхідності звернення з новим позовом, а отже, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно безпосередньо пов`язано із предметом позову. Накладення арешту на спірне нерухоме майно забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість захисту порушеного права у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження цим майном відповідачем задля запобігання перешкод у поновлені порушеного права у разі задоволення позову. Застосування заходу забезпечення позову гарантуватиме у майбутньому поновлення порушеного права у разі задоволення позову, оскільки залежить від наявності у відповідача спірного нерухомого майна. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що Київською міською радою доведено наявність обґрунтованого припущення, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушеного права позивача (у разі прийняття судом рішення про задоволення/часткове задоволення позову).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25, 17.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини справи. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не довведено, що (1) відповідачем вчиняються дії щодо відчуження нерухомого майна, що є предметом спору у даній справі; (2) спірне нерухоме майно відповідачем не будувалося, а придбавалося за договором купівлі-продажу, тому виконання рішення суду у даній справі, у разі задоволення позову, не залежатиме від тієї обставини чи перебуватиме спірне нерухоме майно у власності відповідача.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2025 матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" у справі № 910/13583/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва копії матеріалів господарської справи № 910/13583/25, що необхідні для розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025.

01.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли копії матеріалів господарської справи № 910/13583/25, що необхідні для розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/13583/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025, розгляд справи призначено на 15.01.2026.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/13583/25.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2026 для розгляду справи № 910/13583/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Кравчук Г.А.

15.01.2026 ухвалою Північного апеляційного господарського суду новоутвореною колегією прийнято справу № 910/13583/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 та призначено справу до розгляду на 29.01.2026.

Розглянувши матеріали справи та апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" слід залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25 без змін, з наступних підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 3, 5 статті 269 Господарського процесуального України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 ГПК України).

Судом встановлено, що Київська міська рада (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" (відповідач) про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, місце розташування якої: місто Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (кадастровий номер :62:036:0069), шляхом зобов`язання ТОВ "Омега Лайт Груп" знести об`єкт самочинного будівництва площею 1930,8 кв.м, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумовської М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.03.2019, індексний номер: 45791284, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Позовні вимоги мотивовано тим, що незважаючи на відсутнє оформлене речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :62:036:0069, ТОВ "Омега Лайт Груп" 03.07.2025 зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КВ37 та здійснено будівництво на земельній ділянці, що не відводилась для цієї мети, оскільки Київська міська рада не приймала жодних рішень щодо надання в користування спірної земельної ділянки для будівництва та дозволу на зведення на спірній земельній ділянці будівель не надавала.

Разом з позовом Київською міською радою подано заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на нежитлову будівлю, загальною площею 1930,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстрована на праві власності за ТОВ "Омега Лайт Груп".

Подану заяву мотивовано тим, що відповідач може в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження. Вибуття предмету спору (нежитлової будівлі, загальною площею 1930,8 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача. Крім цього, заміна власника спірного нерухомого майна після прийняття рішення суду у даній справі (у разі ухвалення рішення на користь позивача та невжиття заходів забезпечення позову) може також унеможливити виконання рішення суду у даній справі. Враховуючи предмет та підстави позову, на думку Київської міської ради, співмірним заходом забезпечення позову у даному випадку буде накладання арешту на об`єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю, загальною площею 1930,8 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ "Омега Лайт Груп".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25 заяву Київської міської ради про забезпечення позову задоволено повністю. Вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на нежитлову будівлю, загальною площею 1930,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп".

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи перебуватиме спірне нерухоме майно у власності відповідача, оскільки вибуття такого майна із власності ТОВ "Омега Лайт Груп" може призвести до нових реєстраційних дій щодо нього та призведе до необхідності звернення з новим позовом, а отже, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно безпосередньо пов`язано із предметом позову. Накладення арешту на спірне нерухоме майно забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість захисту порушеного права у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження цим майном відповідачем задля запобігання перешкод у поновлені порушеного права у разі задоволення позову. Застосування заходу забезпечення позову гарантуватиме у майбутньому поновлення порушеного права у разі задоволення позову, оскільки залежить від наявності у відповідача спірного нерухомого майна. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що Київською міською радою доведено наявність обґрунтованого припущення, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушеного права позивача (у разі прийняття судом рішення про задоволення/часткове задоволення позову).

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Господарський суд має враховувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Відповідно до частини 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Статтею 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 18.12.2018 у справі № 912/1616/18 та від 26.09.2019 у справі № 917/751/19.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Варто зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз змісту наведеного свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Також колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд не має вдаватися до оцінки обґрунтованості позову та вірогідності його задоволення, а повинен керуватися власним уявленням про те, чи може у даному випадку невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим кодексом.

Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чи користування (оренду), отримання документів, що посвідчують право на визначену ділянку та державну реєстрацію відповідного права.

На твердження позивача, незважаючи на відсутнє оформлене речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :62:036:0069, ТОВ "Омега Лайт Груп" 03.07.2025 зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КВ37 та здійснено будівництво на земельній ділянці, що не відводилась для цієї мети, оскільки Київська міська рада не приймала жодних рішень щодо надання в користування спірної земельної ділянки для будівництва та дозволу на зведення на спірній земельній ділянці будівель не надавала.

Отже, за твердженням позивача, нежитлова будівля, загальною площею 1930,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України

Так, у поданій заяві про забезпечення позову Київська міська рада просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю, загальною площею 1930,8 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстрована на праві власності за ТОВ "Омега Лайт Груп".

Як встановлено судом, 03.07.2009 між ОСОБА_1 та ТОВ "Омега Лайт Груп" укладено договір купівлі-продажу № 1/030709 окремої нежитлової будівлі загальною площею 789,1 кв.м та підписано акт прийому-передачі окремої нежитлової будівлі.

04.12.2009 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення) на вул. Попудренка, 50-В в м. Києві.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2010 у справі № 2а-715 визнано неправомірними дії КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" щодо відмови зареєструвати за ТОВ "Омега Лайт Груп" право власності на окрему нежитлову будівлю по вул. Попудренка, 50-В у м. Києві, загальною площею 789,1 кв.м. Зобов`язано КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" зареєструвати право власності на окрему нежитлову будівлю по вул. Попудренка, 50-В у м. Києві, загальною площею 789,1 кв.м за ТОВ "Омега Лайт Груп" на підставі Договору купівлі-продажу окремої нежитлової будівлі від 03.07.2009, укладеного між ТОВ "Омега Лайт Груп" та ОСОБА_1 .

24.03.2010 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна видано реєстраційне посвідчення № 019557, яким посвідчено право власності ТОВ "Омега Лайт Груп" на нежитлову будівлю загальною площею 789,1 кв.м, яка розташована на вул. Попудренка, 50-В у м. Києві.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2011 у справі № 2а-715/10 скасовано постанову Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2011 в частині позовних вимог до КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю. Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2011 в частині позовних вимог до ОСОБА_1 скасовано та закрито провадження в цій частині.

26.12.2017 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) проведено обстеження земельної ділянки (кадастровий номер :62:036:0069), розташованої на вул. Попудренка, 50-В у місті Києві, та встановлено, що вона є вільною від забудови, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 26.12.2017 № 17-2110-03.

В подальшому, 18.02.2019 ТОВ "БТІ-Єврофасп" на замовлення ТОВ "Омега Лайт Груп" виготовлено технічний паспорт на нежитловий будинок № 50-В на вул. Попудренка в м. Києві загальною площею 789,1 кв.м (інвентаризаційна справа 2019-22).

21.02.2019 Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" видано інформаційну довідку НЖ-2019 № 324, відповідно до якої нежитлова будівля загальною площею 789,1 кв.м за адресою: м. Київ вул. Попудренка, 50-В в м. Києві на праві власності зареєстрована за ТОВ "Омега Лайт Груп".

07.05.2019 Департаментом проведено обстеження земельної ділянки (кадастровий номер :62:036:0069), розташованої на вул. Попудренка, 50-В у місті Києві, в ході якого встановлено, що остання огороджена парканом та вільна від забудови. На ділянці виритий котлован, на момент обстеження будівельні роботи не проводились. Вказані обставини підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 07.05.2019 № 19- 0335-03.

02.10.2020 ТОВ "Армовірбуд" видано довідку № 2890, в якій зазначено, що згідно матеріалів технічної інвентаризації (інвентаризаційна справа № 2890/01/20) склад оптової торгівлі по вул. Попудренка, 50-В в м. Києві має загальну площу 1926,7 кв.м. Загальна площа складу оптової торгівлі збільшилась на 1137,7 кв.м за рахунок уточнених лінійних розмірів та виправлення технічної помилки.

Крім того, 02.10.2020 ТОВ "Армовірбуд" виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами на склад оптової торгівлі, загальна площа будівлі 1926,7 кв.м (інвентаризаційна справа № 2890/01/20).

Рішенням Київської міської ради від 08.09.2022 № 5430/5471 перейменовано вулицю Попудренка в Деснянському та Дніпровському районах на вулицю Гетьмана Павла Полуботка.

30.10.2024 ТОВ "Консалтингова агенція з нерухомості" видано довідку № 1 про показники об`єкта нерухомого майна, в якій зазначено, що відповідно до проведеної інвентаризації від 30.10.2024 нежитлова будівля (склад оптової торгівлі) за адресою: м. Київ, Деснянський район, вулиця Павла Полуботка Гетьмана, будинок 50-В має загальну площу 1266,7 кв.м, яка змінилась в результаті виправлення арифметичної помилки. Другий поверх використовується як горище та не входить до площі основної будівлі. Сходи, які ведуть на горище, демонтовані.

Також 30.10.2024 ТОВ "Консалтингова агенція з нерухомості" виготовлено технічний паспорт № ТІ01:0986-5691-6098-3792 на нежитлову будівлю за адресою: м. Київ, вулиця Павла Полуботка Гетьмана, будинок 50-В, загальна площа будівлі 1266,7 кв.м.

12.07.2025 ТОВ "Консалтингова агенція з нерухомості" виготовлено технічний паспорт № ТІ01:7970-7489-7613-8218, найменування об`єкту інвентаризації - реконструкція будівлі, нежитлової будівлі під будівлю торговельного призначення з адміністративними приміщеннями за адресою: м. Київ, Деснянський район, вулиця Павла Полуботка Гетьмана, будинок 50-В. Загальна площа будівлі 1930,8 кв.м.

22.08.2025 в Департаменті з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № КВ51.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.10.2025 № 449718561 за ТОВ "Омега Лайт Груп" 27.02.2019 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (будівлю громадського призначення) загальною площею 1930,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Павла Полуботка Гетьмана, будинок 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю загальною площею 789,1 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 50-В (теперішня вулиця Павла Полуботка Гетьмана) за ТОВ "Омега Лайт Груп" проведено на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2009, Акту прийому-передачі від 03.07.2009, постанови Деснянського районного суду м. Києві від 17.02.2010.

Позивач наголошує, що Київська міська рада, як власник земельної ділянки по вул. Гетьмана Павла Полуботка (Попудренка), 50-В в Деснянському районі міста Києва не приймала жодних рішень щодо надання в користування земельної ділянки для будівництва, що підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 057-7620 від 10.06.2025. Натомість, Київською міською радою приймалось рішення від 20.12.2016 № 688/1692 про надання в користування на 25 років ТОВ "Омега Лайт Груп" земельної ділянки з кадастровим номером :62:036:0069 площею 0,1180 га для експлуатації та обслуговування торговельно-офісної будівлі на вул. Попудренка, 50-В у Деснянському районі міста Києва, на підставі якого було укладено договір оренди земельної ділянки від 04.07.2017 № 630, який розірвано постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 у справі № 910/597/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 07.09.2021.

Як зазначає позивач, під час розгляду справи № 910/597/18 судами було встановлено, що земельна ділянка використовується ТОВ "Омега Лайт Груп" не за цільовим призначенням, оскільки Київська міська рада не надавала дозволу на зведення на ній будівель.

При цьому, право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :62:036:0069 площею 0,1180 га ТОВ "Омега Лайт Груп" припинено 15.09.2021 на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду № 910/597/18 від 03.09.2021, що підтверджується інформаційною довідкою № 449718561 від 29.10.2025.

Однак, незважаючи на відсутнє оформлене речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :62:036:0069, ТОВ "Омега Лайт Груп" 03.07.2025 зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КВ37 та здійснено будівництво на земельній ділянці, що не відводилась для цієї мети.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

За таких обставин, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомості, тобто заборони на право розпоряджатися цим майном, у даному випадку спрямоване на те, щоб протягом судового розгляду спору по суті суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою та забезпечив протягом розгляду справи продовження існування стану, який є предметом спору.

При цьому, у разі задоволення позову та одночасної зміни власника спірного майна, під час розгляду справи в суді може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Наявність такого ризику загрожує правам Міськради, з метою захисту яких подано позовну заяву, оскільки неможливість поновити право власності за відповідачем, у випадку відчуження майна третій особі, унеможливить виконання рішення суду щодо припинення права власності за відповідачем та зробить неможливим виконання рішення суду в частині усунення перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом демонтажу самочинно побудованого нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем. Зазначене, в свою чергу, може призвести до необхідності подання нового позову до наступного власника та виникненню нового спору.

В силу приписів статті 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом статей 116, 124, 125, 126 Земельного кодексу України право на землю реалізується шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чи користування (оренду), отримання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та державну реєстрацію відповідного права.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває прав власності на нього (частини 1, 2 статті 376 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 3 цієї статті за умови подальшого надання особі у встановленому порядку земельної ділянки під уже збудоване на цій ділянці (що на час будівництва не була відведена для такої мети) нерухоме майно, суд може визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.

Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19.

Враховуючи те, що об`єкт нерухомого майна, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, може бути відчужений на користь третьої особи, зокрема й на користь фізичної особи, колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо необхідності накладення заборони вчиняти будь-які дії по його відчуженню.

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частина 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України), тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу.

Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідачем(ами) у даних категорії спорів виступають власник(и) об`єкта нерухомого майна.

За висновком суду, відчуження відповідачем об`єкта нерухомого майна на користь третіх осіб, унеможливить ухвалення рішення про задоволення позову, пред`явленого саме до вказаного відповідача.

Статтею 48 Господарського процесуального кодексу України регулюється порядок заміни неналежного відповідача.

Враховуючи ті обставини, що за ТОВ "Омега Лайт Груп" на даний час зареєстровано право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю, загальною площею 1930,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Гетьмана Павла Полуботка, 50-В (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), з правомірністю набуття якого позивач не погоджується, виконання в майбутньому судового рішення у даній справі, за умови задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від того чи матиме відповідач спірне нерухоме майно у власності, з яким юридично буде пов`язана і доля земельної ділянки, на якій будівля розташована.

Отже, колегія суддів враховує потенційну можливість відчуження відповідачем спірного об`єкта нерухомості на користь третіх осіб необмежену кількість разів, що в результаті може призвести до неправомірного затягування судового процесу та ускладнення захисту порушеного права в строки, передбачені процесуальним законом.

При цьому, колегія суддів відмічає, що відсутність на даний час будь-яких доказів, які б підтверджували наміри відповідача здійснити відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, не спростовує наявності у останнього потенційної можливості його відчуження у будь-який час, якщо не вжити заходи забезпечення позову.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 наголошував на тому, що можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Таким чином, у випадку невжиття вищезазначених заходів забезпечення позову, рішення суду не виконає свою правову роль та не призведе до захисту та відновлення порушеного права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову в обраний позивачем спосіб пов`язано із забезпеченням можливості поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову, а обрані заходи є адекватними змісту права, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, а також базується на обґрунтованих та вмотивованих припущеннях.

Статтею 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем належним чином обґрунтовано, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову порушить права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність рішення суду першої інстанції про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу.

Зокрема, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі «Кюблер проти Німеччини»).

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено,що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені «правом на суд».

Колегія суддів зауважує, що накладення арешту на спірне нерухоме майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції правильно надав оцінку обґрунтованості доводів позивача, встановивши безпосередній зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову та предметом позову, і правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України.

Вжиті заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, а тому підстави для скасування оскарженого судового рішення і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірної по суті ухвали суду, при ухваленні якої судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовано норми процесуального та матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції про забезпечення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" слід відмовити, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25 залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Лайт Груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 у справі № 910/13583/25 - залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/13583/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено та підписано 03.02.2026.

Головуючий суддя О.М. Сибіга

Судді Г.А. Кравчук

О.В. Тищенко