номер провадження справи 15/100/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 Справа № 908/2018/25

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, розглянувши матеріали справи

за позовом Вишгородської окружної прокуратури, 07301, Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, вул. Кургузова, 13 в інтересах держави в особі позивача Північного офісу Держаудитслужби, 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 18

до відповідачів:

1. Державного спеціалізованого підприємства "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами", 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 34

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентайм Груп", 69106, м. Запоріжжя, вул. Павлокічкаська, 15А, кв. 14

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, 03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківского, буд. 45

про визнання недійсним договору поставки та застосування наслідків недійсності правочину

за участю секретаря судового засідання Пікалової І.С.

за участю представників сторін та учасників процесу:

прокурор: в залі суду Стешенко В.Є., прокурор, службове посвідчення № 075793 від 01.03.2023 (в залі суду);

від позивача: не з`явився;

від відповідача 1: в минулих засіданнях Івженко С.С., представник, довіреність б/н від 20.10.2023;

від відповідача 2: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

установив

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Вишгородської окружної прокуратури до відповідачів Державного спеціалізованого підприємства "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентайм Груп" про:

- визнання недійсним договору поставки від 19.12.2023 № 401/2-05.5-б, укладеного між Державним спеціалізованим підприємством "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сентайм Груп";

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентайм Груп" на користь Державного спеціалізованого підприємства "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами" 1 324 440,00 грн, а з Державного спеціалізованого підприємства "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами" в дохід держави одержані ним за рішенням суду 1 324 440,00 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 01.07.2025 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/2018/25 та визначено до розгляду судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 03.07.2025, окрім іншого, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2018/25, присвоєно справі номер провадження № 15/100/25, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання суду призначено на 04.08.2025 об 11:20 год.; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України.

08.07.2025 через підсистему "Електронний суд" від третьої особи суд отримав пояснення щодо позовної заяви у справі.

10.07.2025 через підсистему "Електронний суд" від відповідача 1 - Державного спеціалізованого підприємства "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами" суд отримав відзив на позовну заяву.

Ухвалами суду від 15.07.2025 задоволено заяви представників Державного спеціалізованого підприємства "Централізоване підприємство з поводження з радіоактивними відходами" заступника начальника з претензійно-позовної роботи Панчука Миколи Геннадійовича та провідного юрисконсульта юридичної служби Івженко Світлани Станіславівни про проведення засідань у справі за їх участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

17.07.2025 через підсистему "Електронний суд" від прокуратури суд отримав заяву про надання доказів направлення позовної заяви з додатками у справі на адресу третьої особи.

17.07.2025 через підсистему "Електронний суд" суд отримав від відповідача 1 заяву про застосування строку позовної давності до заявлених у справі позовних вимог.

18.07.2025 через підсистему "Електронний суд" суд отримав від прокуратури відповідь на відзив відповідача 1.

21.07.2025 через підсистему "Електронний суд" суд отримав від позивача:

- пояснення щодо позову, які позивач просить врахувати під час прийняття рішення у справі;

- клопотання про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами.

25.07.2025 через канцелярію суду від третьої особи суд отримав клопотання (вих. № 300-20.3/02-1405 від 21.07.2025) про здійснення розгляду справи у закритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 04.08.2025 задоволено частково клопотання Антимонопольного комітету України про здійснення розгляду справи у закритому судовому засіданні та вирішено здійснювати розгляд справи № 908/2018/25 в закритому судовому засіданні на стадії розгляду справи по суті, а також, окрім іншого, провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.

Об`єднанню Палатою Верховного Суду завершений перегляд в касаційному порядку справи № 922/3456/23 і за наслідками перегляду прийнята постанова від 19.12.2025.

Ухвалою суду від 06.01.2025 поновлено провадження у справі № 908/2018/25 з 15.01.2026. Призначено підготовче засідання на 15.01.2026 о/об 12:10 год.

15.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 29.01.2026.

Судом перевірені повноваження представників позивача та відповідача. Відводів складу суду не заявлено.

Прокурор підтримав заявлені позовні вимоги за наступних підстав: державним підприємством проведено процедуру закупівлі в сиcтемі публічних закупівель Prozorro. За результатом проведеного тендеру з ТОВ «Сентайм Груп» укладено договір поставки. Договір виконано, поставлений товару оплачено. Річшенням Антимонопольного комітету україни від 19.12.2024 у справі № 518-р в частині проведеної закупівлі визнано, що ТОВ «Сентайм груп» та ТОВ «Фуелпостач» (другий учасник торгів) вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю «бензин згідно акту ДК 021:2015:09130000-9 нафта і дистиляти», проведених ДСП «ЦППРВ». Дії ТОВ «Сентайм Груп» спрямовані на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету - одержання права на укладення договору поставки пального не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі. Придбання ДСП «ЦППРВ» палива за результатами проведення закупівлі відбулося за відсутності конкуренції та при формальному створенні двома учасниками цього тендеру її видимості. Отже, спірний договір поставки, укладений за підсумками процедури закупівлі, результати якого створено анти конкурентними узгодженими діями учасника, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ «Сентайм Груп» на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. Також просить застосувати наслідки недійсності правочину на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Північний офіс Держаудитслужби надіслав пояснення в яких зазначив, що Північний офіс наділений повноваженнями щодо здійснення моніторингу публічних закупівель у порядку, встановленому Законом № 922-VIII. Північним офісом держаудитслужби моніторинг процедури закупівлі, перевірка закупівлі UA-2023-12-01-010247-а не проводилися. Надіслав заяву з проханням розглянути спаву без участі представника.

Антимонопольний комітет України надіслав пояснення щодо позову та зазначив, що одним із конституційно визначених інтересів держави є захист економічної конкуренції у підприємницькій діяльності. У зв`язку з чим правочин укладений з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є таким, що порушують публічний порядок. До виключних повноважень органів Комітету належить встановлення фактів порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що підтверджується відповідним рішенням. Рішення органів Комітету про визнання вчинення суб`єктом господарювання порушення законодавства про захист економічної конкуренції є єдиними належним доказом порушення антимонопольного законодавств, який не потребує додаткової перевірки. ТОВ «Сентайм Груп» порушено законодавство про захист економічної конкуренції, що є підставою для визнання укладених договорів недійсними. Просив позов задовольнити, здійснювати розгляд справи без участі Антимонопольного комітету України.

Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» (ДСП «ЦППРВ») щодо позову заперечило та зазначило, що Антимонопольний комітет безпідставно залучено до участі у справі в якості третьої особи, просило виключити комітет з учасників справи. Порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Рішення Антимонопольного комітету як доказ підлягає перевірці на належність, допустимість та достовірність у загальному порядку, передбаченому статтею 86 ГПК України та рішення не є підставою для визнання недійсним договору. Фінансовими наслідками для відповідача при задоволенні позову прокуратури є сплата податків в розмірі 329 624,13 грн (сума вирахувана на дату подання відзиву та збільшується з кожним днем в розмірі 120% річних облікової ставки НБУ). Просить відмовити в позові повністю.

Також подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки з урахуванням вимог статей 208, 250 Господарського кодексу України, початком перебігу строку для застосування адміністративно-господарської санкції є дата виконання спірного договору, а тому на момент звернення до суду із даним позовом прокуратурою у липні 2025 року, з урахуванням виконання сторонами договору у грудні 2023 року по суті закінчився строк для притягнення до відповідальності, що виключає можливість задоволення позовних вимог прокурора.

Прокуратурою у відповіді на відзив зазначено, що рішення Антимонопольного комітету не оскаржено в судовому порядку. Дії учасників, встановлені в рішення Антимонопольного комітету спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору про постачання палива не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції держави. Обраний спосіб захисту з урахуванням фактичних обставин справи та з огляду на правові підстави позову призведе до поновлення майнових прав держави. Застосування особливих правових наслідків недійсності правочину, що суперечить інтересам держави і суспільства - це фактично повернення в первісний майновий стан однієї із сторін недійсного правочину, яка не мала умислу вчинити правочин, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та стягнення за рішенням суду в дохід держави з іншої сторони, яка суперечить інтересам держави і суспільства, одержаного нею за правочином.

Судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну) частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд щодо спору зазначає наступне.

01.12.2023 Державним спеціалізованим підприємством «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» в інформаційно - телекомунікаційній системі публічних закупівель Prozorro опубліковано оголошення щодо проведення відкритих торгів з особливостями із закупівлі товарів «Бензин згідно коду ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти» за ідентифікатором закупівлі UA-2023-12-01-010247-a.

Очікувана вартість предмета закупівлі становила 1 325 000,00 грн з ПДВ.

Відповідно до звіту про результати проведення процедури закупівлі UA-2023-12-01010247-a тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах з особливостями подано двома суб`єктами господарювання: Товариством з обмеженою відповідальністю «Сентайм Груп» з пропозицією до початку аукціону та після закінчення аукціону 1 324 440,00 грн з ПДВ і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фуелпостач» (ТОВ «Фуелпостач») з пропозицією після завершення аукціону 1 322 880,00 грн з ПДВ.

Тобто, тендерні пропозиції ТОВ «Сентайм Груп» не змінювались в процесі аукціону. Тендерну пропозицію ТОВ «Фуелпостач» в закупівлі UA-2023-12-01-010247-a відхилено тендерним комітетом замовника так як, учасник не надав забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке забезпечення вимагалося замовником та обрано переможцем процедури закупівлі ТОВ «Сентайм Груп».

19.12.2023 між Державним спеціалізованим підприємством «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сентайм Груп» укладено договір поставки № 401/205.0-б, за умовами п. 1.1. якого продавець зобов`язується поставити Бензин згідно коду ДК 021:2015:09130000-9-Нафта і дистиляти, а покупець - прийняти і оплатити товар відповідно до специфікації,за кошти державного бюджету України.

Відповідно до п. п. 3.1., 3.3 договору поставки № 401/2-05.0-б від 19.12.2023 (договір) ціною договору є загальна вартість товару, що поставляється за цим договором, яка на день набрання чинності договору складає 1 324 440,00 грн, в т.ч. ПДВ - 220 740,00 грн з них: кошти Державного бюджету України (спеціальний фонд КПКВК 2708090, КЕКВ 2281): 519 715,20 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 86 600,33 грн; кошти Державного бюджету України (загальний фонд КПКВК 2708110, КЕКВ 2281): 804 724,80 грн, в т.ч. ПДВ 20% 134 120,80 грн. Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін або внаслідок зменшення обсягів закупівлі згідно пункту 1.3. цього договору.

Розділом 4 договору сторонами узгоджено порядок розрахунків, зокрема, розрахунок за поставлений товар здійснюється після поставки товару продавцем та пред`явлення видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної. Розрахунки проводяться шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 7-ми робочих днів з моменту поставки товару на склад покупця за наявності фінансування виділеного під оплату даного зобов`язання. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється в міру надходження коштів, виділених під оплату даного зобов`язання. Затримка оплати за товар з підстав затримки бюджетного фінансування покупця не є порушенням умов цього договору. Програма фінансування - Кошти державного бюджету загальний фонд КПКВК 2708110, КЕКВ 2281, спеціальний фонд КПКВК 2708090, КЕКВ 2281.

Договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2023, в частині оплати за поставлений товар - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань (п. 13.1. договору).

Як вбачається із звіту про виконання договору про закупівлю UA-2023-12-01-010247a, сформованого в електронній системі закупівель, сума оплати за договором про закупівлю склала 1 324 440,00 грн (у т. ч. ПДВ 220 740,00 грн).

Відповідно до платіжних доручень від 22.12.2023 № 821 на суму 804 724,80 грн та від 22.12.2023 № 909 на суму 519 715,20 грн ТОВ «Сентайм Груп» за договором одержано грошові кошти в розмірі 1 324 440,00 грн.

Антимонопольним комітетом України направлено до Офісу Генерального прокурора лист від 15.04.2025 № 145-29.1/01-4121 щодо встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді за фактами вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, у тому числі у зв`язку з прийняттям ним рішення від 19.12.2024 № 518-р у справі № 145-26.13/195-24.

Рішенням Антимонопольного комітету України від 19.12.2024 № 518-р у справі № 145-26.13/195-24 в чаcтині закупівлі UA-2023-12-01-010247-а визнано, що ТОВ «Сентайм груп» та ТОВ «Фуел Постач» вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист конкуренції» у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю «бензин згідно коду ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти»,ю проведених ДСП «ЦППРВ».

Указане рішення оприлюднено на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України та доступне за посиланням https://amcu.gov.ua/npas/pro-porushennia-zakonodavstva-pro-zakhyst-ekonomichnoi-konkurentsii-ta-nakladennia-shtrafu-174.

Антимонопольним комітетом України установлено, що ТОВ «Сентайм Груп» та ТОВ «Фуелпостач» спільно готувалися до участі у торгах,тобто узгоджували свою поведінку з метою усунення змагання під час підготовки та участі в торгах, нівелюючи обов`язку умову змагальності для участі у конкурентних процедурах закупівель передбачену Законом України «Про публічні закупівлі».

Антиконкурентні узгоджені дії учасників закупівлі полягають в наступному:

1. Уповноваженням учасниками один одного на представлення інтересів у банківській установі (пункт 4.1.4 Розділу 4 Рішення).

Під час проведення торгів для представлення інтересів в банківській установі АТ «Таскомбанк» ТОВ «Сентайм груп» видало довіреність на ім`я директора і засновника ТОВ «Фуелпостач», а ТОВ «Фуелпостач» видало довіреність на ім`я директора і засновника ТОВ «Сентайм груп». Також обидва учасника, незважаючи на місцезнаходження юридичних осіб у Київській області, подавали заяви про приєднання до правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ «Таскомбанк» в частині надання послуг засобами комплексу електронного банкінгу до одного і того ж самого відділення банку в м. Запоріжжя.

Таким чином, уповноваження учасниками один одного на представлення їх інтересів в одному й тому ж самому банку та оформлення заяв в одному і тому ж самому відділення банку свідчить про доступ учасників до господарської діяльності один одного, наявність умов для обміну інформацією та узгодженість їх дій під час участі в торгах.

2. Надання учасниками фінансової допомоги один одному (п. 44.1.3 розділу 4 Рішення).

Між ТОВ «Фуелпостач» та ТОВ «Сентайм Груп» протягом 2023-2024 років існували неодноразові факти надання фінансової допомоги, що свідчить про фінансову підтримку учасниками один одного в господарській діяльності та спільній економічні інтереси, та, відповідно, наявність умов для обміну інформацією один з одним під час проведення торгів.

3. наявністю господарських відносин між учасниками (п. 4.1.4 Розділу 4 Рішення).

4. Взаємозв`язком учасників через третю особу (п. 4.1.5 Розділу 4 Рішення).

5. Використання учасниками одних і тих самих ІР-адрес та однієї і тієї ж самої операційної системи для входу до автоматизованої банківської системи електронних платежів (системи дистанційного обслуговування, інтернет-банкінгу (п. 4.1.6.1 Розділу 4 Рішення).

Антимонопольним комітетом України під час розгляду справи № 145-26.13/195-24 установлено синхронність здійснення входу ТОВ «Фуелпостач» та ТОВ «Сентайм груп» до системи дистанційного банківського обслуговування з однієї і тієї ж ІР-адреси в одні дні з незначною різницею в часі, а також використання відповідачами однієї і тієї ж самої операційної системи Microsoft Windows 8 (9200) при вході, що не може вважатися випадковим збігом обставин та свідчить про координацію їх дій.

Учасники синхронно змінили ІР-адресу для входу до автоматизованої банківської системи електронних платежів, а саме: до 20.12.2023 обидва учасники заходили до інтернет-банкінгу, використовуючи одночасно виключно одну ІР-адресу, а після 20.12.2023 учасники почали синхронно використовувати другу ІР-адресу. Обидва учасники під час проведення торгів юридично знаходилися в київській області, при цьому здійснювали вхід до інтернет-банкінгу використовуючи ІР-адреси, що виділені в користування в місті Запоріжжя.

Використання ТОВ «Фуелпостач» та ТОВ «Сентайм груп» одних і тих самих ІР-адрес для здійснення входу в систему дистанційного обслуговування, інтернет-банкінгу, синхронність здійснення входу та зміни ІР-адрес передбачають скоординоване здійснення господарської діяльності учасниками, доступ до інформації про господарську діяльність один одного, що створювало умови для узгодження їхньої участі у торгах.

6. Використання учасниками однієї і тієї ж самої ІР-адреси при подачі податкової звітності (п. 4.1.6.2 Розділу 4 Рішення).

7. Використання учасниками однієї і тієї ж самої ІР-адреси при вході до поштових сервісі та реєстрацією учасниками електронної пошти з однієї і тієї ж самої ІР-адреси (п. 4.1.6.3 Розділу 4 Рішення).

8. Використання учасниками одних і тих самих ІР-адрес при вході в аукціон (п. 4.1.6.4 Розділу 44 Рішення).

9. Поведінкою учасників під час проведення торгів (п. 4.1.8 Розділу 4 Рішення).

Під час проведення торгів ТОВ «Сентайм Груп» встановлювало найвищу цінову пропозицію, у той час як цінова пропозиція ТОВ «Фуелпостач» була найнижчою та відповідно найбільш економічно вигідною, що робило ТОВ «Фуелпостач» фактичним переможцем торгів.

Однак тендерні пропозиції ТОВ «Фуелпостач» під час участі в торгах було відхилено на підставі абзацу четвертого підпункту 1 пункту 44 Особливостей, а саме, під час перевірки тендерної пропозиції учасника ТОВ «Фуелпостач» уповноваженою особою вивалено, що учасник процедури закупівлі не надав забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке забезпечення вимагалося замовником. ТОВ «Сентайм Груп» з найвищою ціновою пропозицією у торгах не здійснювало пониження ціни в процесі аукціонів та стало переможцем.

Антимонопольний комітет України дійшов висновку, що учасники закупівлі UA-2023-12-01-010247-а під час підготовки та участі у процедурі закупівлі діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі».

Рішення Антимонопольного комітету України № 518-р від 19.12.2024 не оскаржувало ся, штраф станом на дату надання відповіді № 145-20.2/09-5299е не сплачено.

З урахуванням рішення Антимонопольного комітету прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору та застосування наслідків його недійсності.

Щодо позиції відповідача про залишення позову без руху та виключення третьої особи, суд зазначає, що ухвалою суду від 03.07.2025 відкрито провадження у справі № 908/2018/25 підстав для залишення позовної заяви без руху, її повернення або відмови у відкритті провадження судом не установлено. Також залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Антимонопольний комітет України та ГПК України не передбачає підстав для виключення з числа учасників справи залучену третю особу для участі у справі.

Щодо суті спору.

Як унормовано частиною 3 статті 4 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 ГПК України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1).

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція з даного питання викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166"б", від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі № 47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.

Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція з даного питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (далі - органи державного фінансового контролю). Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про публічні закупівлі").

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні").

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема:

8) порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства;

10) звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (пп. 1, 3 п. 3 зазначеного Положення).

Згідно з пп. 20 п. 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Відповідно до п. 7 зазначеного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Реалізацію повноважень Державної аудиторської служби України на території Київської області здійснює Північний офіс Держаудислужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби" та Положення про управління Північного офісу Держаудитслужби, відповідно до п. 3 якого основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території, у тому числі, Київської області. Зокрема, на території Київської області реалізацію державного фінансового контролю здійснює апарат Офісу, абз. 4 п. 1 положення про північний офіс Держаудитслужби.

Таким чином, північний офіс Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Запорізької області.

Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19 неодноразово вказував, що Державна аудиторська служба України як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, наділена повноваженнями на звернення до господарського суду з позовами про визнання недійсними рішень тендерного комітету, договорів про закупівлю робіт за державні кошти.

Отже, органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, є Північний офіс Держаудитслужби.

В обґрунтування наявності підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби прокурор посилається на порушення інтересів держави у бюджетній сфері та необхідність їх комплексного захисту, оскільки вчинення ТОВ «Сентайм Груп» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товару за рахунок коштів державного підприємства за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості, наслідком чого стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу державних коштів для цього. Органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснюють захисту інтересів держави.

30.04.2025 Вишгородська окружна прокуратура листом № 51-1994вих-23 витребувала від Північного офісу Держаудитслужби відомості щодо запланованих заходів державного фінансового контролю, під час яких планується вжиття заходів щодо визнання недійсним спірного договору як такого, що суперечить інтересам держави з умислу однієї сторони ТОВ «Сентайм Груп» та застосування наслідків недійсності такого правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України.

23.05.2025 Північний офіс Держаудитслужби листом № 262616-17/3686 повідомив про те, що заходи державного фінансового контролю у ДСП «ЦППРВ» не проводились та не плануються, а вказана процедура закупівлі не досліджувалась. Інформація щодо вжитих чи запланованих заходів щодо визнання недійсним спірного договору відсутня.

Порядком проведення перевірок закупівель Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2013 № 631 передбачено, серед іншого, здійснення контролю за дотриманням законодавства про закупівлі, фактичну перевірку закуплених послуг, оформлення та реалізацію результатів перевірки закупівлі, тобто передбачена можливість органу державного фінансового контролю у найкоротший проміжок часу здійснити безпосереднє дослідження і перевірку процедури закупівлі UA-2023-12-01-010247 та результатів її виконання.

Отже, органом уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах (Північним офісом Держаудитслужби) не пред`явлено до суду позов про визнання недійсним договору поставки від 19.12.2023 № 401/2-50.0-б як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «Сентайм Груп» та застосування наслідків недійсності такого правочину.

Відтак суд установив, що при зверненні з даним позовом до суду прокурором було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).

Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.

Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

04.08.2025 ухвалою суду було зупинено провадження у справі № 908/2018/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.

19.12.2025 Верховний суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/3456/23 за результатами розгляду касаційних скарг ухвалив постанову в якій дійшов наступних висновків:

«Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 228 ЦК України.

61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП «Харківзеленбуд», оформленого протоколом від 13.11.2019 № 338, та договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП «ЛСВ «Моноліт» на користь СКП «Харківзеленбуд» коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП «Харківзеленбуд» - в дохід державного бюджету (на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України).

62. СКП «Харківзеленбуд» у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону «Про захист економічної конкуренції», зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст. 52 Закону «Про захист економічної конкуренції») та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п. 4 ч. 1 ст. 17 Закону «Про публічні закупівлі»), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП «ЛСВ Моноліт» кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.

63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.

64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).

Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України.

66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 ст. 228 була доповнена ч. 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі № 802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі № 160/14095/21 від 13.11.2024 у справі № 911/934/23).

68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч. 3 ст. 228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).

69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.

70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.

72. У ч. 3 ст. 228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:

- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;

- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;

- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;

- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;

- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.

73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.

Щодо відповідності приписів ч. 3 ст. 228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції

74. Вирішуючи питання щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК, ч. 1 ст. 208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

76. Застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів

77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення».

« 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа «Kurban v. Turkey» (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст. 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.

91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

А. Щодо винної особи

92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

94. Отже, для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст. 228 ЦК.

96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

97. У справі «Kurban v. Turkey» (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).

98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).

99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави».

« 103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).

104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч. 3 ст. 228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст. 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.

105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, таким чином:

При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Б. Щодо добросовісної сторони правочину

106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП «Харківзеленбуд»).

107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.

108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).

111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП «ЛСВ "Моноліт» на корить СКП «Харківзеленбуд»).

112. СКП «Харківзеленбуд» неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.

113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова».

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуваннямм положень частини четвертої статті 236 ГПК України суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).

Як убачається із змісту оскаржуваних судових рішень, прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Як на доказ покликався виключно на рішення Антимонопольного комітету України. Лише сам встановлений рішенням АМК факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.

Щодо строку позовної давності суд зазначає наступне.

ДП «ЦППРВ» посилається на пропуск строку позовної давності, оскільки початком перебігу зазначених у статті 250 ГК україни строків є дата виконання договору, і тому на момент звернення до суду із даним позовом прокуратурою у липні 2025 року, по суті закінчився шести місячний строк для застосування адміністративно-господасрької санкції, що вкилючає можливість задоволення позовних вимог прокуратури.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, ст. 257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Про факт вчинення ТОВ «Сентайм Груп» антиконкурентних узгоджених дій у вигляді спотворення результатів тендера, проведеного ДСП «ЦППРВ», стало відомо з рішення Антимонопольного комітету України від 19.12.2024 № 518-р у справі № 145-26.13/195-24. Як наслідок, про порушення договором інтересів держави та суспільства з умислу ТОВ «Сентайм Груп» та про особу, яка його вчинила, позивач і прокурор могли довідатися лише 19.12.2024, а отже, з цього дня розпочався перебіг строку позовної давності. З позовом прокурор звернувся до суду 30.06.2025 (дата формування позовної заяви в системі «Електронний суд»), трирічний строк позовної давності до 19.12.2027. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності не пропущений.

Крім того, Верховним Судом у постанові об`єднаної палати касаційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 911/1110/18 зроблено висновок про те, що до відносин про визнання недійсним договору не може бути застсоовано положення ч. 1 ст. 250 ГК україни щодо річного строку застосування адміністративно-госпождасрьких санкцій, оскільки правові наслідки вчинення правочину, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, не є адміністративно-господарськими санкціями, які згідно з ч. 1 ст. 238 ГК україни застосовуються за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Підстави для відмови у позові за умови пропуску строку позовної давності відсутні.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 4 статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі статтями 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного вище, підстави для визнання оспорюваного правочину недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України та для застосування наслідків недійсного правочину відсутні, і як наслідок, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Положення статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на засаді обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.

За змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

Звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, висновки наведені Великою палатою Верховного суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21.

При зверненні до суду Київсською обласною прокуратурою з позовом до ДП «ЦППРВ» та ТОВ «Сентайм груп» сплачено судовий збір у розмірі 22 894,60 грн платіжною інструкцією № 1762 від 25.06.2025.

З урахуванням статті 129 ГПК України, судовий покладається на прокуратуру.

З урахуванням вище наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Положення статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на засаді обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.

За змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

Звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, висновки наведені Великою палатою Верховного суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21.

При зверненні до суду Київською обласною прокуратурою з позовом до ДСП «ЦППРВ» та ТОВ «Сентайм Груп» сплачено судовий збір у розмірі 22 894,60 грн платіжною інструкцією № 1762 від 25.06.2025.

З урахуванням статті 129 ГПК України, судовий покладається на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

У позові відмовити повністю.

Судовий збір покласти на прокуратуру.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 лютого 2026 року.

Суддя І. С. Горохов