ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 січня 2026 року Справа № 903/1080/25

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участі секретаря судового засідання Назарова Н.В., розглянувши справу

за позовом: Луцької міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН"

про стягнення 137 079,80 грн.

Представники сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

Встановив: Луцька міська рада звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" та просить суд стягнути заборгованість у розмірі 137079,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що земельна ділянка кадастровий номер 071010000:42:011:0093 площею 1,7647 га, є об`єктом комунальної власності, який у відповідності до положень ст. ст. 123, 124 ЗК України може використовуватися юридичною особою приватного права лише на підставах та умовах оренди. 23.02.2024 між Луцькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер №:42:011:0093 строком на 10 років. У додатку до рішення Луцької міської ради від 24.06.2009 №42/20 "Про впорядкування орендної плати за землю" з наступними змінами згідно з рішеннями міської ради від 23.03.2011 №7/9, від 30.11.2011 №16/7, від 26.01.2021 №20/90, від 28.02.2013 №38/60, від 28.01.2015 №69/39, від 21.03.2017 №20/27 визначено, що річний розмір орендної плати за землю встановлено у розмірі - 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Позивач звернувся з позов до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" спірною земельною ділянкою за період з 02.10.2023 по 22.02.2024 в сумі 137 079,80 грн.

Ухвалою суду від 20.11.2025 було вирішено позовну заяву за вх. №01-52/1179/25 від 18.11.2025 залишити без руху та надано позивачу строк 10 днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків, а саме надати суду: докази відправлення копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу відповідача.

24.11.2025 через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви за вх.№01-87/5408/25, до якої заявник долучив докази відправлення копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу відповідача.

Ухвалою суду від 25.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.12.2025.

Ухвалою суду від 10.12.2025 відкладено підготовче засідання на 14.01.2026.

Представник відповідача через відділ діловодства суду подав:

- клопотання за вх.№01-74/12/26 від 14.01.2026 про розстрочення виконання рішення Господарського суду Волинської області на дванадцять місяців шляхом сплати заборгованості по 11 423,32 грн. в місяць починаючи з моменту винесення рішення у даній справі.

- лист звернення за вх.№01-75/73/26 від 14.01.2026 у якому вказав, що визнає позов в повному об`ємі.

Ухвалою суду від 14.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.01.2026 .

26.01.2026 від представника позивача надійшла заява за вх..№01-75/145/26 у якій просить розглянути справу без його відсутності, позов підтримує.

Представник відповідача через відділ діловодства суду подав заяву за вх.№01-75/147/26 від 26.01.2026 у якій просить здійснити розгляд справи без його участі.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" про визнання позову за вх.№01-75/73/26 від 14.01.2026, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд встановив, що заява відповідача про визнання позову на суму 137 079,80 грн. підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" - Бречко В.О., визнання позову відповідачем, на думку суду, не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб. За таких обставин, судом прийнято визнання позову відповідачем.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ "Макстон" 31.07.2023 придбав у ТОВ "ЛУМ" об`єкти нерухомого майна за адресою: м. Луцьк, вул. Індустріальна, 8.

Дані об`єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності площею 1,7647 га, кадастровий номер :42:011:0093.

Вказана земельна ділянка сформована 01.06.2023 на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :42:011:0089, площею 2,2555 га.

Як слідує із матеріалів справи земельна ділянка кадастровий номер :42:011:0089 перебувала в постійному користуванні ТОВ "ЛУМ".

Рішенням Луцької міської ради від 28.06.2023 №47/10 затверджено ТзОВ"ЛУМ" технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок на вул. Індустріальній, 8 у м. Луцьку для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (11.02), відповідно до якої земельна ділянка на вул. Індустріальній, 8 у м. Луцьку площею 2,2555 га, кадастровим номером :42:011:0089, яка перебуває у постійному користуванні, поділена на чотири земельні ділянки, а саме:

1. земельну ділянку № 1 площею 1,7647 га, кадастровим номером :42:011:0093;

2. земельну ділянку № 2 площею 0,2448 га, кадастровим номером :42:011:0092;

3. земельну ділянку № 3 площею 0,1460 га, кадастровим номером :42:011:0091;

4. земельну ділянку № 4 площею 0,1000 га, кадастровим номером :42:011:0094,

Відповідно до частини 13 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент продажу майна) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, єдиний майновий комплекс), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні, особами, які не можуть набувати земельну ділянку на такому праві, вони набувають таку земельну ділянку із земель державної або комунальної власності у власність або оренду. Набувач права власності на такий об`єкт зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118 , 123 Кодексу. або 128 цього.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування зобов`язаний не пізніше 30 днів з дня отримання поданого у встановленому порядку клопотання припинити право постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщений відповідний об`єкт, та передати її у власність або оренду набувачу права власності на такий об`єкт.

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України ТзОВ "Макстон" не відноситься до суб`єктів права постійного користування землею, а тому може набувати земельні ділянки із земель державної або комунальної власності у власність або оренду.

Рішенням Луцької міської ради від 25.09.2023 за №51/3 розглянуто заву ТзОВ "ЛУМ" та вирішено припинити ТзОВ "ЛУМ" право постійного користування земельною ділянкою на вул. Індустріальній, 8 у м. Луцьку площею 1,7647 га, кадастровим номером :42:011:0093 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (11.02), в зв`язку з продажем майна на вищезазначеній земельній ділянці.

23.02.2024 між Луцькою міською радою та ТзОВ "МАКСТОН" укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :42:011:0093 строком на 10 років.

З матеріалів справи слідує, що інші земельні ділянки були надані в оренду власникам нерухомого майна, розташованого на цих земельних ділянках: ТзОВ "Кубай Груп", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Разом з тим, ТзОВ "МАКСТОН", як власник об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер :42:011:0093, в період з 02.10.2023 (дата державної реєстрації припинення права постійного користування) до 22.02.2024 (день перед укладенням договору оренди) користувався цією земельною ділянкою без оформлення речового права оренди та без сплати коштів за таке користування, що підтверджується листом Головного управління ДПС у Волинській області від 30.05.2025 № 5511/5/03-20-04-04-05.

Луцькою міською радою на юридичну адресу відповідача надсилався лист від 15.08.2025 №1.1-35/4644/2025 з вимогою добровільно сплатити кошти в сумі 137079,80 грн. за період користування земельною ділянкою з 02.10.2023 по 22.02.2024, однак залишився без належного реагування.

Отже, Луцька міська рада звернулась за захистом свого порушеного права до Господарського суду Волинської області з позовом до ТзОВ "МАКСТОН" про стягнення 137079,80 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати.

Представник відповідача у заяві за вх.№01-75/73/26 від 14.01.2026 визнав позов в повному об`ємі, дана заява прийнята судом.

Надаючи правову оцінку даним спірним правовідносинам суд виходив із такого:

Земельна ділянка кадастровий номер 071010000:42:011:0093, площею 1,7647 га, є об`єктом комунальної власності, який у відповідності до положень ст. ст. 123, 124 ЗК України може використовуватись юридичною особою приватного права лише на підставі та умовах оренди.

Згідно з ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Як визначено ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України далі - ПК України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до вимог ст.. 271 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом. Крім цього, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 ПК України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Частиною 2 ст. 20 Закону України "Про оцінку землі" визначено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.12.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 071010000:42:011:0093 становила 11 380 373,83 грн.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 071010000:42:011:0093 становила 11 960 783,66 грн.

Відповідно до підпункту 288.5.1 пункту 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку.

Відповідно до статті 284.1 Податкового кодексу України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

У додатку до рішення Луцької міської ради від 24.06.2009 № 42/20 "Про впорядкування орендної плати за землю" з наступними змінами згідно з рішеннями міської ради від 23.03.2011 № 7/9, від 30.11.2011 №16/7, від 26.01.2012 № 20/90, від 28.02.2013 №38/60, №69/39 від 28.01.2015 та від 21.03.2017 №20/27, визначено, що річний розмір орендної плати за землю встановлено у розмірі - 3 відсотки від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, сума безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування відповідачем спірною земельною ділянкою за період з 02.10.2023 по 22.02.2024 складає 137 079,80 грн., яка відповідачем в заяві від 14.01.2026 визнана в повному об`ємі.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст 16 ЦК України. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України.

Згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом глави 15 ЗК України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язувані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч. 1 ст. 96 ЗК України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 ЗК України).

Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте з огляду на приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 по справі №804/886/18. Відтак, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, регулюються главою 83 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна, тому відсутні правові підстави для дослідження в діях Відповідача складу цивільного правопорушення.

Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 09.04.2025 у справі №641/4273/19).

Вказана правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах: від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20).

Судом встановлено, що відповідач в період з 02.10.2023 по 22.02.2024 користувався земельною ділянкою без укладення договору оренди та не сплачував кошти власнику землі за фактичне користування. Отже , правові підстави для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у сумі 137 079,80 грн. є підставні та підлягають до задоволення.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" про розстрочення виконання рішення суду на один рік з дня ухвалення рішення, суд зазначає наступне.

За приписами ч.ч. 1-5 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (частина перша статті 239 ГПК України).

Отже, суд може відстрочити виконання рішення суду, як під час його ухвалення, так і після шляхом постановлення ухвали. Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 березня 2024 року у справі № 905/1053/23.

Верховний Суд зазначає, що і в першому і в другому випадку вирішення питання щодо відстрочення виконання рішення має процесуальний (процедурний) характер. Вид судового рішення (ухвала, рішення) залежить від стадії (моменту), на якій його ухвалено і не впливає на зміст вирішення відповідної заяви.

Підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є конкретні обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому, суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини за правилами статті 86 ГПК України.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з статей 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В обґрунтування розстрочення рішення відповідач посилається на те, що:

- дохід в реалізації продукції/ послуг 2024 становив 4 035,50 грн.;

- фактичні витрати на виробництво та забезпечення життєдіяльності підприємства склали 4034,80 грн.;

- за 11 місяців 2025 дохід підприємства склав 13 995 грн. тоді, як фактичні витрати становлять у розмірі 13 993,90 грн.

В підтвердження доводів долучив інформацію щодо фактичного фінансового стану підприємства за 2024-2025 роки, податковий розрахунок.

Враховуючи вище викладене, відповідач доводить, що підприємство має соціально та економічно необхідний, але малорентабельний характер, що унеможливлює одномоментне виконання грошових зобов`язань без заподіяння істотної шкоди господарської діяльності.

На думку відповідача, розстрочення виконання рішення суду строком на 12 (дванадцять) місяців надасть можливість виконати рішення суду у повному обсязі та продовжити відповідну господарську діяльність відповідача.

При вирішенні питання розстрочення виконання рішення суд зберігає баланс інтересів сторін та враховує об`єктивну можливість виконання рішення у спосіб та строки, які забезпечують дотримання прав та обов`язків обох сторін.

Отже, враховуючи причини, що не дозволяють виконати рішення суду в повному обсязі одразу після набрання ним законної сили, суд вважає за доцільне застосувати процесуальний інструмент у вигляді розстрочення виконання рішення, який забезпечить інтерес стягувача щодо поступового погашення суми заборгованості в розумні строки та дозволить боржнику виконати свій обов`язок щодо погашення заборгованості.

Оцінивши наведені заявником посилання на обставини, які на його думку ускладнюють виконання рішення суду, суд дійшов висновку, що наведені останнім доводи є обґрунтованими, підтверджують наявності виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять неможливим його виконання у розумінні статті 331 ГПК України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, про задоволення заяви частково ТзОВ "МАКСТОН" про розстрочення виконання рішення суду строком на шість місяців з дня ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Частиною 1 ст. 130 ГПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Звертаючись з позовом до суду, Луцька міська рада сплатила 2422,40 грн. судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №17005 від 11.11.2025.

Оскільки відповідач повністю визнав позов до початку розгляду судом справи по суті, господарському суду слід вирішити питання про повернення Луцькій міській раді з Державного бюджету України на підставі ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" 1211,20 грн. - 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно платіжної інструкції №17005 від 11.11.2025.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 126, 129, 219, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" (43000, м.Луцьк, вул. Індустріальна, буд. 8, ) на користь Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ) 137 079,80 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" (43000, м.Луцьк, вул. Індустріальна, буд. 8, ) на користь Луцької міської ради в особі Виконавчого комітету (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ) на користь судовий збір в сумі 1211,20 грн.

4. Задоволити частково клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСТОН" про розстрочення виконання рішення суду строком на 6 місяців.

5. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Волинської області від 26.01.2026 у справі №903/1080/25 про стягнення 137 079,80 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати на 6 місяців рівними частинами, та затвердити наступний графік його виконання:

- до 26.02.2026 - 22 846,63 грн.;

- до 26.03.2026 - 22 846,63 грн.;

- до 26.04.2026 - 22 846,63 грн.;

- до 26.05.2026 - 22 846,63 грн.;

- до 26.06.2026 - 22 846,63 грн.;

- до 26.07.2026 - 22 846,63 грн.;

6. Повернути Луцькій міській раді в особі Виконавчого комітету (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ) із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1211,20 грн. сплачений згідно платіжної інструкції №17005 від 11.11.2025.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

02.02.2026

Суддя В. М. Дем`як