ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ПРО ВІДМОВУ У ВИДАЧІ СУДОВОГО НАКАЗУ

30 січня 2026 року № 903/59/26

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А.С., розглянувши у порядку наказного провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОЛК УКРАЇНА» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Володимир-Волинського фахового коледжу 203830,60 грн боргу за постачання електричної енергії, згідно договору про постачання електричної енергії споживачу №37-25/435 від 10.10.2025

установив:

26.01.2026 через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОЛК УКРАЇНА» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Володимир-Волинського фахового коледжу 203830,60 грн боргу за постачання електричної енергії, згідно договору про постачання електричної енергії споживачу №37-25/435 від 10.10.2025, а також сплачений заявником судовий збір в розмірі 266,24 грн.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на таке.

Порядок та форма звернення до суду з заявою про видачу судового наказу до господарського суду визначені Господарським процесуальним кодексом України, зокрема, розділом II Наказне провадження.

Згідно зі ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

В ч. 1 ст. 150 ГПК України передбачено, що заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 150 ГПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність у заявника електронного кабінету;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Частиною 3 ст. 150 ГПК України визначено, що до заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ГПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Звертаючись до суду зі скаргою/заявою, скаржник зобов`язаний сплатити судовий збір на загальних підставах та надати до суду документ, який підтверджує сплату судового збору саме у межах цієї справи. Своєю чергою механізм реалізації перевірки зарахування коштів судового збору визначений частиною другою статті 9 Законом України "Про судовий збір".

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема, в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд. Такої позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 28.04.2022 у справі № 520/10006/21, від 26.07.2023 у справі № 640/3949/22, від 02.05.2024 у справі № 440/9709/23).

Судом встановлено, що заявником на підтвердження сплати судового збору подано до суду платіжну інструкцію №6365 від 23.01.2026 на суму 266,24 грн.

Проте, відповідно до інформації з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» судовий збір, що сплачений заявником згідно платіжної інструкції №6365 від 23.01.2026 на суму 266,24 грн., був зарахований по іншій господарській справі №903/57/26, в межах якої заявник також звернувся з заявою про видачу судового наказу з боржника Велимченської сільської ради.

Отже, відповідно до положень ч. 2 ст. 151 ГПК України, сплачений заявником судовий збір за подачу заяви про видачу судового наказу у справі №903/57/26 не може бути зарахований за подачу заяви про видачу наказу у даній справі № 903/59/26. Разом з тим, судовий збір за подану заяву про видачу наказу у межах цієї справи мав бути сплачений стягувачем на загальних підставах.

Відтак, суд прийшов висновку про ненадання заявником належних доказів сплати судового збору за подану заяву у встановленому законом порядку, чим порушено п. 1 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

Як вже зазначено вище, у відповідності до частини п.п. 3, 4 частини 3 ст. 150 ГПК України визначено, що до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Із матеріалів заяви вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОЛК УКРАЇНА» до заяви про видачу судового наказу долучило наступні документи, якими підтверджує обставини та якими останнє обґрунтовує свої вимоги, зокрема: договір про постачання електричної енергії споживачу №3735-0011 від 24.01.2025; додаток 1 Заява-приєднання до Договору №3735-0011 від 27.01.2025; додаток 2 Індивідуальна комерційна пропозиція до Договору №3735-0011 від 27.01.2025; додаткову угода від 30.11.2025р. до Договору №3735-0011 від 24.01.2025; рахунок №3735- від 08.12.2025р. (за листопад 2025р.); акт приймання-передачі обсягів електричної енергії №3735-00112511 від 30.11.2025; акт звірки за період січень 2025р.-грудень 2025р. за Договором №3735-0011 від 27.01.2025.

Між тим, суд встановив, що всі вищезазначені документи, долучені до заяви стосуються господарських відносин з іншою юридичною особою (органом місцевого самоврядування) Велимченською сільською радою, а не Володимир-Волинським фаховим коледжом до якого заявник звертається із даною заявою про видачу судового наказу. Копія договору про постачання електричної енергії споживачу №37-25/435 від 10.10.2025, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості у матеріалах справи відсутня.

Отже, заявником також при подачі заяви про скасування судового наказу не дотримано п.п.3, 4 частини 3 ст. 150 ГПК України в частині подання копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інших документів або їх копій, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

За таких обставин, суд прийшов висновку про наявність підстав для відмови у видачі Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОЛК УКРАЇНА» судового наказу про стягнення заборгованості на підставі п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись статтями 147, 148, 152-154, 175, 234, 235 ГПК України, господарський суд,-

постановив:

відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ТОЛК УКРАЇНА» у видачі судового наказу про стягнення з Володимир-Волинського фахового коледжу 203830,60 грн боргу за постачання електричної енергії, згідно договору про постачання електричної енергії споживачу №37-25/435 від 10.10.2025.

Ухвала господарського суду набирає законної сили з моменту її підписання відповідно до ч.2 ст. 235 ГПК України.

Ухвала суду підписана 30.01.2026.

Ухвала суду може бути оскаржена до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 255-256 ГПК України.

Суддя А. С. Вороняк