ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/4170/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Алієва К.О.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури - Капустін М.В.,

від Одеської ОВА - не з`явився,

від Держгеокадастру - Михайлов В.В.,

від Селищної ради - не з`явився,

від Військової частини - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024, ухвалене суддею Бездолею Ю.С., повний текст рішення складено та підписано 09.02.2024

у справі № 916/4170/23

за позовом: Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації

до відповідачів:

1) Головного управління Держгеокадастру в Одеській області;

2) Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Військової частини НОМЕР_1

про: визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним пункту додатку до акта приймання-передачі та усунення перешкод у здійсненні прав користування і розпорядження земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ

У вересні 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації (далі Одеська ОВА) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі Держгеокадастр) та Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області (далі Селищна рада), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Держгеокадастру від 05.12.2020 №27-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» щодо земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779;

- визнати недійсним п. 109 додатку до акта приймання-передачі від 05.12.2020 б/н земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність;

- усунути перешкоди державі в особі Одеської ОВА у здійсненні прав користування і розпорядження земельною ділянкою площею 1,3616 га шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Селищної ради на земельну ділянку площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779, що розташована за межами населених пунктів Тарутинської селищної ради Болградського району (раніше Підгірненської сільської ради Тарутинського району) Одеської області (запис про речове право №40547791 від 11.02.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247) з одночасним припиненням права комунальної власності;

- усунути перешкоди державі в особі Одеської ОВА у здійсненні прав користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,3616 га шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги щодо цієї земельної ділянки;

- усунути перешкоди державі в користуванні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання Селищну раду повернути у власність держави в особі Одеської ОВА земельну ділянку площею 1,3616 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0779 та має 8 поворотних точок з такими координатами:

№1 - координати: X - 5 112 265,330, У - 3 262 531,031;

№2 - координати: X - 5 112 256,010, У - 3 262 522,160;

№3 - координати: X - 5 112 601,340, У - 3 262 094,300;

№4 - координати: X - 5 112 619,753, У - 3 262116,744;

№5 - координати: X - 5 112 606,918, У - 3 262 134,373;

№6 - координати: X - 5 112 418,446, У - 3 262 360,332;

№7 - координати: X - 5 112 350,542, У - 3 262 439,583;

№8 - координати: X - 5 112 312,933, У - 3 262 488,145.

Позов мотивований тим, що спірна частина (площею 1,3616 га) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 знаходиться в межах 50 метрів від лінії державного кордону України та Республіки Молдова, тобто у прикордонній смузі, що свідчить про її належність до земель оборони, які можуть перебувати лише в державній власності.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор зазначив, що Одеська ОВА, як власник та розпорядник спірної земельної ділянки, будучі обізнаною про виявлені порушення та маючи відповідні повноваження, протягом тривалого часу не зверталася до суду з відповідним позовом за захистом інтересів держави.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі № 916/4170/23 позов прокурора задоволено повністю.

Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Зокрема, зазначив, що спірна земельна ділянка має межу з державним кордоном України з Республікою Молдова, а її частина у розмірі 1,3616 га розташована у межах прикордонної смуги вздовж 30-50 метрів від лінії державного кордону, має особливий статус та має відноситись до земель оборони, що вбачається із Схеми розміщення меж земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 щодо державного кордону України з Республікою Молдова, що виготовлена Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Не погодившись з рішенням суду, Держгеокадастр подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги посилається на недоведеність прокурором факту розташування спірної частини земельної ділянки в 50-метровій смузі від лінії державного кордону.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що:

- процес демаркації державного кордону України з республікою Молдова не завершено, а межі кордону не внесені до Державного земельного кадастру;

- рішенням Селищної ради від 28.01.2022 було надано дозвіл Військовій частині НОМЕР_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок комунальної власності в постійне користування для розміщення та постійної діяльності Державної прикордонної служби України. Вказане рішення свідчить, що Селищна рада, як розпорядник земель комунальної власності, жодним чином не перешкоджає Військовій частині у відведенні земельних ділянок в постійне користування;

- схема розміщення меж земельних ділянок, розроблена Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», не може вважатись належним та допустимим доказом в обґрунтування позовних вимог прокурора;

- спірна земельна ділянка як за природними властивостями, так і в силу ст. 22 Земельного кодексу України відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор заперечував проти її задоволення, зазначаючи про її безпідставність та необґрунтованість.

У відповіді на відзив Держгеокадастр заперечував проти доводів та аргументів прокурора. Окремо звертав увагу на іншу господарську справу, а саме № 916/5130/23.

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, за клопотанням прокурора, призначено судову земельно-технічну експертизу, на вішення якої поставлені наступні питання:

1) на якій відстані від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, позначеного державним прикордонним знаком №0730/33, знаходиться поворотна точка №2 (координати: Х - 5112256.01, Y - 3262522.16) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 ?;

2) на якій відстані від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, позначеного державним прикордонним знаком № 0730/29, знаходиться поворотна точка №3 (координати: Х - 5112601.34, Y - 3262094.3) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 ?;

3) чи накладається земельна ділянка площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 на 50-ти метрову територію від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, що позначена прикордонними знаками №0730/23, №0730/30, №0730/31, №0730/32, №0730/33 ?. Якщо так, то яка площа накладення та координати поворотних точок в межах площі накладення ?.

За результатом проведення експертного дослідження, до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта від 20.10.2025 № 1364-34-25.

19.11.2025 від прокурора надійшли письмові пояснення, в яких зазначено про наявність правових підстав для задоволення заявленого негаторного позову, а також про недобросовісність Селищної ради.

01.12.2025 від Держгеокадастру також надійшли письмові пояснення, в яких скаржник, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 02.07.2025 у справі № 902/122/24, зазначає про обрання прокурором неналежного способу захисту.

26.01.2026 від Держгеокадастру надійшли заперечення на висновок експерта, зокрема, зазначено, що він фактично дублює інформацію, яка надана Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

В судове засідання 27.01.2026 з`явився прокурор та представник Держгеокадастру. Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник Держгеокадастру просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі № 916/4170/23, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову прокурора.

Прокурор заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.

Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

У постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18 суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Із змісту позовної заяви вбачається, що прокурор в обґрунтування наявності підстав для представництва посилається на те, що спірна частина земельної ділянки (площею 1,3616 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0779) знаходиться у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України та Республіки Молдова, що свідчить про її належність до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим використання.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

З матеріалів цієї справи вбачається, що прокурором 08.09.2023 звернувся із запитом до Одеської ОВА, в якому повідомив про виявлені порушення. У вказаному запиті прокурор просив надати інформацію щодо вжиття заходів на захист інтересів держави, у тому числі в судовому порядку.

Натомість Одеською ОВА, як органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення захисту інтересів дерджави, вжито не було.

21.09.2023 прокурор в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направив Одеській ОВА відповідне повідомлення та 25.09.2023 звернувся до суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави особі Одеської ОВА і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.

Щодо суті спору.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, наказом Держгеокадастру від 05.12.2020 № 27-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передано Селищній раді в комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 9198,1422 га, які розташовані на території Болградського (Тарутинського) району Одеської області згідно з актом приймання-передачі.

Відповідно до зазначеного наказу складено акт приймання-передачі від 05.12.2020 б/н, за яким Держгеокадастр передав із державної власності, а Селищна рада прийняла в комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком.

Пунктом 109 додатку до вказаного акта приймання-передачі зазначено земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,0190 га з кадастровим номером :01:001:0779.

17.02.2020 відомості про земельну ділянку площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 внесено до Державного земельного кадастру шляхом відкриття Поземельної книги.

11.02.2021 зареєстровано право комунальної власності Селищної Ради на земельну ділянку площею 3,019 га з кадастровим :01:001:0779 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про речове право - 40547791. Відомості внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.02.2021 ; 56612393.

Водночас, відповідно до Схеми розміщення меж земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 щодо державного кордону України з Республікою Молдова, виготовленої Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», частина вищевказаної земельної ділянки (а саме площею 1,3616 га) розташована в межах 50-метрової смуги від лінії державного кордону України.

Поворотні точки накладення на 50-метрову прикордонну смугу мають такі координати:

- №1 - координати: X - 5 112 265,330, У - 3 262 531,031;

- №2 - координати: X - 5 112 256,010, У - 3 262 522,160;

- №3 - координати: X - 5 112 601,340, У - 3 262 094,300;

- №4 - координати: X - 5 112 619,753, У - 3 262116,744;

- №5 - координати: X - 5 112 606,918, У - 3 262 134,373;

- №6 - координати: X - 5 112 418,446, У - 3 262 360,332;

- №7 - координати: X - 5 112 350,542, У - 3 262 439,583;

- №8 - координати: X - 5 112 312,933, У - 3 262 488,145.

Як вже зазначалося, з метою встановлення обставин, що входять у предмет доказування, а саме встановлення факту накладення частини земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 на законодавчо визначені межі ширини прикордонної смуги (50 метрів) від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, а також встановлення координат поворотних точок та площі накладення, в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, за клопотанням прокурора, призначено судову земельно-технічну експертизу, на вішення якої поставлені питання щодо з`ясування відстані поворотних точок земельної ділянки від лінії державного кордону України, а також щодо з`ясування факту накладення спірної земельної ділянки на 50-ти метрову територію від лінії державного кордону України з Республікою Молдова.

За результатом проведення експертного дослідження, до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта від 20.10.2025 № 1364-34-25, відповідно до якого:

- поворотна точка №2 (координати: Х - 5112256.01, У - 3262522.16) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 розташована на відстані 61,92 м від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, позначеного прикордонним знаком № 0730/33. При цьому найменша відстань від поворотної точки № 2 до лінії державного кордону України з Республікою Молдова складає 26,64 м. Графічно взаємне розташування досліджуваної земельної ділянки та лінії державного кордону зображено у додатку А;

- поворотна точка №3 (координати: Х - 5112601.34, Y 3262094.3) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 розташована на відстані 35,13 м від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, позначеного прикордонним знаком № 0730/29. При цьому найменша відстань від поворотної точки № 3 до лінії державного кордону України з Республікою Молдова складає 21,90 м. Графічно взаємне розташування досліджуваної земельної ділянки та лінії державного кордону зображено у додатку А;

- земельна ділянка площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 частково накладається на 50-ти метрову територію від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, що позначена прикордонними знаками №0730/23, №0730/30, №0730/31, №0730/32, № 0730/33.

Площа накладання становить 1,3617 га.

Координати кутових поворотних точок частини земельної ділянки в межах площі накладання розраховано в каталозі координат в таблиці 1, у дослідницькій частині висновку.

Графічне зображення накладання відповідних поворотних точок наведено у додатку А (а.с.42 т.4).

Предметом позову є вимоги прокурора: визнати незаконним та скасувати наказ Держгеокадастру від 05.12.2020; визнати недійсним п. 109 додатку до акта приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність; усунути перешкоди державі в особі Одеської ОВА у здійсненні прав користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Селищної ради на неї з одночасним припиненням такого права, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги щодо неї та зобов`язати Селищну раду повернути земельну ділянку у власність держави в особі Одеської ОВА.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позову прокурора, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Основні засади забезпечення національної безпеки і оборони держави визначені Конституцією України.

Приписи статті 17 Конституції України передбачають, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави вважати, що:

- захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та завданням усіх суб`єктів публічної влади;

- оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються передовсім на Збройні Сили України, які є основним суб`єктом забезпечення оборони держави;

- захист державного кордону України як невід`ємна складова системи забезпечення оборони держави покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Прийняті на виконання Конституції України законодавчі акти конкретизують приписи Основного Закону України.

Так, Закон України «Про оборону України» (далі Закон № 1932-ХІІ) встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.

Оборона України - це система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту(стаття 1 Закону № 1932-ХІІ).

Згідно з абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 3 Закону № 1932-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підготовка держави до оборони в мирний час включає забезпечення охорони державного кордону України.

Наведені правила узгоджуються із приписами частини другої статті 2 Закону України «Про державний кордон України» (далі - Закон № 1777-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка визначає, що охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні ДПС України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а також Збройними Силами України у повітряному та підводному просторі відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України.

Отже, законодавством чітко визначено, що для забезпечення оборони держави органи публічної влади повинні використовувати всі наявні у державі матеріальні ресурси та засоби, включно із землями оборони.

Щодо умов належності земель до категорії «землі оборони» та правового режиму їх використання

За змістом статей 13 та 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою винятково відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частинами першою та другою статті 84 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття Наказу) передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (частини перша та друга статті 18 ЗК України).

Відповідно до пункту «ж» частини першої статті 19 ЗК України землі оборони є однією з категорій земель України за основним цільовим призначенням.

Частиною другою статті 77 ЗК України встановлено, що землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно із частинами першою та п`ятою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються винятково згідно із Законом № 1345-IV.

Основи правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої землями оборони визнаються землі, надані для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Відповідне регулювання містить також і статті 1 та 2 Закону № 1345-IV, якими передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.

Також згідно з частиною третьою статті 77 ЗК України навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Отже, приписи ЗК України та законодавства, яке визначає правовий режим земель оборони, передбачають належність земельних ділянок до земель оборони як за їх суб`єктною ознакою - надання їх для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, так і ознакою територіальної наближеності (прилеглості) до державного кордону України (безпосередньо вздовж державного кордону України та мети використання (облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків тощо).

Такі землі на момент прийняття оскаржуваного у цій справі Наказу могли перебувати винятково в державній власності.

Подібні висновки викладені у підпунктах 7.21-7.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15.

Щодо правового режиму земель прикордонної смуги

Навколо військових та інших оборонних об`єктів створюються зони особливого режиму використання земель, правовий режим яких врегульований у статті 115 ЗК України.

Зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах (частина перша статті 115 ЗК України).

Уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону (частини друга, третя статті 115 ЗК України).

Отже, метою створення зон особливого режиму використання земель є забезпечення належного функціонування військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах.

Різновидом зон особливого режиму використання земель оборони є прикордонна смуга, у межах якої здійснюють діяльність з охорони державного кордону.

Відповідно до частини третьої статті 77 ЗК України у разі потреби навколо військових та інших оборонних об`єктів створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам ДПС України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Правила щодо особливого режиму використання земель містяться також у статті 3 Закону № 1345-IV, частина перша якої визначає, що уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що землі в межах прикордонної смуги та інші землі, які потрібні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам ДПС України.

Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону (частина третя і четверта цієї ж статті).

Згідно зі статтею 22 Закону № 1777-XII з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам ДПС України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30 - 50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами ДПС України.

Відповідно до Закону № 1777-XII Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову № 1147, якою установив уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації ДПС України, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень (пункт 1), а також затвердив Положення про прикордонний режим (далі - Положення; пункт 3 Постанови № 1147).

За термінологією, яка міститься в пункті 2 Положення, прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

Окремою ділянкою з особливим призначенням у межах прикордонної смуги є ділянка шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Організація інженерного забезпечення охорони державного кордону здійснюється відповідно до Інструкції з організації інженерного забезпечення державного кордону, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 березня 2019 року № 156 (далі - Інструкція № 156).

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 1 Інструкції № 156 інженерне забезпечення охорони державного кордону - це комплекс організаційних та практичних заходів, які здійснюються з метою створення необхідних умов для своєчасного виявлення порушників державного кордону (противника), ефективного застосування озброєння та техніки (заподіяння максимальних утрат противнику), несення служби прикордонними нарядами, прихованого висунення, маневру та розгортання своїх сил, успішного виконання поставлених перед ними завдань, а також підвищення захисту підрозділів (особового складу, бойової та спеціальної техніки) від засобів ураження, ускладнення дій порушників державного кордону (противника).

Згідно з пунктом 1 глави 2 розділу IV Інструкції № 156 в інтересах охорони державного кордону на ділянці відповідальності органу охорони державного кордону створюється прикордонна інженерна інфраструктура. Лінія прикордонних інженерних споруд включає інженерні загородження, споруди для візуального спостереження, контрольно-слідову смугу, шляхи руху прикордонних нарядів (дорогу, стежку тощо). Залежно від умов місцевості та обстановки на державному кордоні на лінії прикордонних інженерних споруд можуть облаштовуватися інші елементи прикордонної інженерної інфраструктури.

Для забезпечення охорони державного кордону органи охорони державного кордону застосовують невибухові інженерні загородження. Основна їх кількість облаштовується на лінії прикордонних інженерних споруд (пункт 1 глави 3 розділу IV Інструкції № 156).

Земельні ділянки у її межах лінії інженерних прикордонних споруджень - це спеціальної смуги в межах прикордонної смуги та інші земельні ділянки, на яких проводиться облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, відповідно до частини третьої статті 77 ЗК України віднесені до земель оборони, а отже, можуть належати на праві власності винятково державі та передаватися у постійне користування органам ДПС України.

Отже, законодавство України виокремлює із прикордонної смуги (в її межах) земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж державного кордону України для облаштування та утримання лінії прикордонних інженерних споруд.

Інші земельні ділянки в межах прикордонної смуги, які не використовуються для розташування прикордонної інженерної інфраструктури та не підлягають обов`язковому відведенню в постійне користування військовим частинам ДПС України, тобто мають інший правовий режим та не належать до земель оборони, можуть перебувати у комунальній та приватній власності.

Приписами статті 18 Закону № 1777-XII визначено, що судноплавство, користування водними об`єктами для потреб лісосплаву та інші види водокористування, створення різних гідроспоруд, провадження інших робіт у внутрішніх водах України, користування землею, лісами, тваринним світом, ведення гірничої справи, геологічних розвідувань та інша господарська діяльність на державному кордоні України провадяться відповідно до законодавства України та міжнародних договорів України і здійснюються так, щоб забезпечувався належний порядок на державному кордоні України. Компетентними органами України за погодженням з ДПС України з урахуванням місцевих умов установлюється порядок здійснення всіх видів господарської діяльності на державному кордоні України.

Згідно з пунктом 17 Положення (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) авіаційні роботи, будівництво, вирубування дерев і чагарників, водокористування, геологічне вивчення, дорожні та інші дослідження, гідротехнічні, землевпорядні, меліоративні та інші роботи, пов`язані із зміною водного режиму прикордонних річок, озер та інших водойм, водолазні роботи або занурення апаратів, що використовуються для підводного плавання, відео-, кіно- та фотознімання місцевості, туристичні подорожі і стрибки з усіх видів парашутів у межах прикордонної смуги і районів, прилеглих до адміністративної межі між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю, на території яких Кабінетом Міністрів України запроваджено прикордонний режим, а також збори, мітинги, маніфестації і демонстрації, спортивні, видовищні та інші масові заходи, військові навчання і тренування (далі - масові заходи) проводяться після інформування органу охорони державного кордону, у зоні відповідальності якого провадиться така діяльність, із зазначенням початку і строку її провадження, прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) осіб, що провадитимуть діяльність або організовуватимуть масові заходи, інформації про документи дозвільного характеру на провадження зазначеної в цьому пункті діяльності або масових заходів.

Отже, особливий режим використання земель у межах прикордонної смуги зумовлює неодмінність погодження фізичними та юридичними особами із ДПС України здійснення всіх видів господарської діяльності на державному кордоні України, зокрема й проведення землевпорядних робіт для встановлення меж суміжних земельних ділянок на місцевості з метою уникнення накладення таких земельних ділянок на земельні ділянки в межах прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону.

На виконання статті 19 ЗК України Державний комітет України із земельних ресурсів наказом від 23 липня 2010 року № 548 затвердив Класифікатор видів цільового призначення земель (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), у складі категорії земель оборони (пункт 15) визначив окремий вид цільового призначення землі - для розташування та постійної діяльності ДПС України (підпункт 15.03).

Здійснивши системний аналіз та тлумачення чинного законодавства, колегія суддів доходить висновку, що законодавець визначив як правовий режим земельних ділянок у межах прикордонної смуги, так і спеціальний правовий режим земельних ділянок у межах прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій тощо.

Помістивши відповідні правила про земельні ділянки в межах прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону у статтю 77 «Землі оборони» ЗК України, встановивши мету виокремлення такої категорії земель - для забезпечення національної безпеки та оборони, дотримання режиму державного кордону, законодавець відніс ці земельні ділянки у межах прикордонної смуги до категорії земель оборони, для яких передбачений особливий режим використання.

Отже, землі прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону належать до земель оборони і використовуються для забезпечення діяльності ДПС України, зокрема для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд, прикордонних знаків, просік, комунікацій та інших об`єктів. Ці землі мають особливий правовий режим, запроваджений законодавством, і використовуються з обмеженнями, передбаченими для забезпечення національної безпеки та оборони держави на кордоні.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, встановленої шириною 30-50 метрів вздовж державного кордону України, належать до земель оборони, щодо яких встановлений особливий режим використання та які можуть перебувати винятково у державній власності, а отже, мають обмежену оборотоздатність і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 902/122/24.

Аналогічного підходу притримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 922/4669/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 444/1011/20, від 15 січня 2025 року у справах № 903/1311/23 та № 903/1324/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 902/71/24, а також Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 163/2369/16- ц, що додатково підтверджує те, що практика розгляду судом касаційної інстанції таких категорій справ є усталеною.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами цієї справи підтверджується, що земельна ділянка площею 3,019 га з кадастровим номером :01:001:0779 має межу з державним кордоном України з Республікою Молдова, а її частина (площею 1,3617 га, що підтверджено висновком експерта від 20.10.2025 № 1364-34-25) розташована у межах прикордонної смуги вздовж 30-50 метрів від лінії державного кордону, а отже має особливий статус та має відноситись до земель оборони.

За таких обставин, колегія суддів цілком погоджується з доводами прокурора, а також висновками суду першої інстанції про незаконність передачі спірної частини земельної ділянки до комунальної власності, відповідно, незаконність оскаржуваного наказу Держгеокадастру від 05.12.2020 №27-ОТГ.

Щодо належного способу захисту.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тож це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неефективними способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить позивачу права володіння його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, зокрема, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).

Вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).

Підсумовуючи викладене вище, потрібно наголосити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 902/122/24 (у подібних правовідносинах).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення негаторного позову прокурора (визнати незаконним та скасувати наказ Держгеокадастру від 05.12.2020; визнати недійсним п. 109 додатку до акта приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність; усунути перешкоди державі в особі Одеської ОВА у здійсненні прав користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Селищної ради на неї з одночасним припиненням такого права, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги щодо неї та зобов`язати Селищну раду повернути земельну ділянку у власність держави в особі Одеської ОВА), оскільки належним у даному випадку способом захисту є віндикаційний позов про витребування спірної частини земельної ділянки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Витрати по сплаті судового збору за подання прокуратурою позову згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на прокуратуру.

Вирішуючи питання про судові витрати Держгеокадастру, понесені за апеляційний перегляд, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України серед основних засад (принципів) господарського судочинства визначено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частинами 1, 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Разом з тим, ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вже зазначалось, судом у даній справі було встановлено, що спірна частина земельної ділянки була незаконно сформована за рахунок земель оборони як ділянка сільськогосподарського призначення, з огляду на що незаконно передана у комунальну власність.

При цьому, вказані висновки суду скаржником (Держгеокадастром) не спростовані. Отже спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій у тому числі і відповідача.

Та обставина, що апеляційним господарським судом було скасовано судове рішення першої інстанції в частині задоволення вимог прокурора не спростовує висновків суду щодо дій відповідача, що стали причиною спору.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 зазначила, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим. Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

Враховуючи викладений вище висновок Великої Палати Верховного Суду, а також встановлені судом обставини та мотиви відмови у позові, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та покладення судового збору, сплаченого за як за подання апеляційної скарги, безпосередньо на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі № 916/4170/23 скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена 02.02.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Н.М. Принцевська

Я.Ф. Савицький