ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2026 Справа № 914/1993/25

За позовом: Львівської міської ради м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Західні будівельні інвестиції», м. Львів,

про: стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 3 581 880,95 грн

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Мартиневич О.А. (в залі суду) - представник

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західні будівельні інвестиції» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 3 581 880,95 грн.

Ухвалою суду від 03.07.2025 позовну заяву прийняти до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Подальший рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою суду від 13.11.2025 закрито підготовче провадження у справі №914/1993/25 та призначити справу до судового розгляду по суті на 04.12.2025.

В судове засідання 22.01.2026 представник позивача не з`явився, 15.01.2026 за вх. № 1252/26 від представника позивача надійло клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем обов`язку зі сплати пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Відповідач не погоджуючись з вимогами викладеними позовній заяві, 18.07.2025 (вх. №19176/25) подав до суду відзив позовну заяву, в якому визнав позов в частині стягнення з нього 1 838 856,73 грн, водночас, в частині стягнення грошових коштів в сумі 1 743 024,22 грн просив в задоволенні позовних вимог відмовити, з огляду на застосування позивачем вартості 1 кв. м загальної площі квартир будинку станом на дату здачі житла в експлуатацію, замість дати, до якої ЛМР мала надати розрахунок суми внеску.

Не погоджуючись з викладеним у відзиві позивач подав до суду додаткові пояснення у справі (30.10.2025 вх. №28801/25), в яких постався на позиції Верховного Суду про необхідність врахування саме дати введення в об`єкта експлуатацію при розрахунку пайової участі.

В судовому засіданні 22.01.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників мсторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Відповідно до рішення виконавчого комітету від 18.10.2019 № 987 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ «Західні будівельні інвестиції» багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Л. Перфецького, 6 зі знесенням існуючих споруд у м. Львові» затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Л. Перфецького, 6 зі знесенням існуючих споруд у м. Львові.

При цьому, відповідно до вказаного рішення:

1. Вид будівництва, адреса або місцезнаходження земельної ділянки нове будівництво на вул. Л. Перфецького, 6.

2. Інформація про замовника товариство з обмеженою відповідальністю «Західні будівельні інвестиції», м. Львів, вул. Л. Перфецького, 6.

3. Відповідність цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні цільове призначення земельної ділянки площею 0,3924 га (кадастровий номер :07:006:0033) 02.03 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку; вид використання для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.10.2019 № НВ-019; категорія земель землі житлової та громадської забудови;

Відповідно до дозвільних документів Інспекції ДАБК у м. Львові замовником будівництва виступають ТзОВ «Західні Будівельні Інвестиції».

03.06.2020 Інспекцією ДАБК у м. Львові зареєстровано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ02.

Згідно із Сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ЛВ24 від 03 квітня 2025 об`єкт прийнято в експлуатацію.

При цьому, ТзОВ «Західні Будівельні Інвестиції» не зверталось до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Л. Перфецького, 6» та не подавали документи, що підтверджують вартість будівництва даного об`єкту, техніко-економічні показники об`єкта.

Як вже зазначалось, в подальшому згідно із Сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ЛВ24 від 03 квітня 2025 об`єкт прийнято в експлуатацію.

Відповідно до зазначеного вище Сертифікату готовності об`єкту замовником вказано, що будівельні роботи виконано у строк: початок будівництва: 04.01.2019, закінчення будівництва: 30.04.2025.

Інформація щодо сплати коштів на пайову участь зазначена, зокрема вказана, підстава для звільнення від сплати пайової участі - Пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019 року.

Ухвалою ЛМР від 02.04.2025 №6135 внесено зміни до ухвали ЛМР від 08.07.2021 №1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» відповідно до якої департамент економічного розвитку здійснює розрахунки безпідставно збережених коштів пайової участі.

Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску у розмірі 2 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розрахований відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України (лист №4-2301-33899 від 19.06.2025).

Департаментом економічного розвитку здійснено розрахунок, виходячи із 7 107,3 кв. м загальної площі квартир житлового кварталу, в т.ч. 4 876,6 кв. м Ж/Б 1; 2 233,7 кв. м Ж/Б 2 згідно із інформацією, зазначеною замовником будівництва в Сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Показник опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області на дату введенні об`єкта в експлуатацію 24 550 грн/кв.м, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.04.2025 № 773 (розраховані станом на 01.04.2025).

Як зазначає позивач, замовник будівництва ТзОВ «Західні будівельні інвестиції», розпочавши у 2019 році будівництво багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Л. Перфецького, 6 зі знесенням існуючих споруд у м. Львові, зобов`язаний був до прийняття об`єкта в експлуатацію сплатити на рахунок Львівської міської ради грошові кошти пайового внеску, однак цього не зробив, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду з матеріально правовою вимогою про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 3581880,95 грн, з яких: сума основного боргу 3 489 684,30 грн, інфляційних втрат - 70 111,25 грн та 3% річних - 22 085,40 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані частково та такі, що підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 527 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні, відповідно до ст. 1 якого замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проєктної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 цього Закону. Однак, із 01.01.2020 набули чинності норми Закону № 132-IX, яким статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.

Відповідно до підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

За умовами частини другої статті 40 зазначеного Закону замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 3038-VI полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята, дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

Згідно абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено наступний розмір та порядок сплати замовником будівництва пайової участі:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

2) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

3) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

4) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

5) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Верховний Суд у постановах від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 виснував, що законодавець під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону № 132-ІХ) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали повному виконанню і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними; якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ. Зокрема абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.

Згідно із матеріалами справи встановлено, що договір про сплату коштів пайової участі між Міськрадою та Товариством не укладався.

Суд зазначає, що у постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 Верховний Суд виснував, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Набуття чинності 01.01.2020 Законом № 132-IX, яким статтю 40 Закону № 3038-VI виключено, також не скасовує обов`язку по сплаті пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 зазначила таке:

«…За змістом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас, зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла до 01.01.2020) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію.

Аналіз правової природи цих правовідносин дає підстави для висновку, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають".

У означеній постанові Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання пайової участі забудовника у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, також зауважила, що:

«- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування".

Верховний Суд у своїх постановах (від 22.05.2025 у справі № 910/6176/24, від 20.05.2025 у справі № 915/476/24, від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, від 17.04.2025 у справі № 911/65/24, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, тощо) неодноразово зазначав про те, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.

Господарським судом встановлено, що Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення від 18.10.2019 №987 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ «Західні будівельні інвестиції» багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Л. Перфецького, 6 зі знесенням існуючих споруд у м. Львові» затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Л. Перфецького, 6 зі знесенням існуючих споруд у м. Львові.

Замовник будівництва Товариство з обмеженою відповідальністю «Західні будівельні інвестиції», будівництво здійснюється на земельній ділянці кадастровий номер :07:006:0033.

03.06.2020 Інспекцією ДАБК у м. Львові зареєстровано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ02.

09.05.2024 інспекцією ДАБК у м. Львові зареєстровано акт готовності об`єкта до експлуатації, де вказано найменування закінченого будівництвом об`єкта згідно з проектом - будівництво багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземною автостоянкою на вулиці Перфецького, 6 у місті Львові (зі знесенням існуючих будівель).

Відповідно до п.5 акту готовності об`єкта до експлуатації, встановлено, що будівельні роботи виконано у строк з січня 2021 року по квітень 2025 року. У п. 6.1 вказано, що за проектом передбачалось будівництво площею 7034,66 кв м, проте за результатом технічної інвентаризації здійснено будівництво площею 7 107,3 кв м.

Як вбачається із п. 12 акта готовності об`єкта до експлуатації, пайова участь відповідачем до місцевого бюджету не сплачувалася (підстава для звільнення від сплати пайової участі пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX).

Згідно із Сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ЛВ24 від 03 квітня 2025 об`єкт прийнято в експлуатацію.

Отже, ТзОВ «Західні будівельні інвестиції» розпочавши будівництво багатоквартирного житлового будинку, тощо, зобов`язане було до прийняття його в експлуатацію сплатити на рахунок позивача кошти пайового внеску в розмірі 2 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, однак цього не зробив, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.

Також в контексті наведеного варто зазначити, що розмір пайової участі замовника будівництва, який порушив своє зобов`язання, не може бути більшим, ніж розмір пайової участі замовника будівництва, який виконав вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні» та сплатив пайову участь до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, оскільки такий підхід ставить замовників будівництва в нерівні умови, що не передбачено ні положеннями цивільного законодавства, ні профільного закону. Відповідальність замовника будівництва саме за невиконання своїх зобов`язань щодо вчасної сплати пайової участі встановлюється спеціальними нормами цивільного законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України, що можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Суд зазначає, що зобов`язання зі сплати пайової участі яке виникло на підставі п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні» його розмір залишається незмінним чи то при сплаті до введення об`єкта в експлуатацію, чи то в порядку ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи вимоги абз. 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими визначено розмір та порядок сплати замовником будівництва пайової участі, зокрема, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.

Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва здійснюється саме на момент початку будівництва.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі № 903/359/21, від 05.10.2022 у справі № 904/4046/20).

Верховний Суд у постанові від 17.04.2025 у справі №911/65/24 наголосив, що відповідність (обґрунтованість) розрахованого розміру (величини) пайової участі має істотне значення для розгляду та вирішення спору щодо сплати пайової участі.

Не зважаючи на правильність доводів позовної заяви щодо невиконання відповідачем свого обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, Суд не погоджується з заявленим позивачем розрахунком пайової участі, який підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2024 у справі №910/20216/21 зробив висновок, що обов`язок замовника будівництва звернутися до уповноваженого органу з заявою про визначення розміру пайової участі, який повинен бути виконаний протягом 10 робочих днів з початку будівництва, не є тотожним обов`язку сплатити такий пайовий внесок, який повинен бути виконаний до введення об`єкта в експлуатацію.

Наведене дозволяє зробити висновок, що законодавець та Верховний Суд розмежовує часові рамки здійснення розрахунку пайової участі та її перерахування до місцевого бюджету.

Суд зазначає, що зобов`язання зі сплати пайової участі у створенні та розвитку соціально-транспортної та інженерної інфраструктури підлягає виконанню до введення об`єкта в експлуатацію, тобто на будь-якому етапі будівництва, однак в тому розмірі, який визначається на етапі початку будівництва.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Тому, позивач звертається до суду за захистом свого права, яке у нього виникло в силу закону або в силу договору, однак яке було порушене відповідачем.

У спірних правовідносинах у органу місцевого самоврядування виникло право вимагати у замовників будівництва сплати пайової участі на підставі п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні», однак в тому обсязі, в якому воно б існувало за відсутності порушень зі сторони замовників будівництва. Пайова участь саме у тому розмірі, який підлягав розрахунку станом на дату початку будівництва і який замовники не сплатили до введення об`єкта в експлуатацію, вважається таким, що збережений замовниками будівництва без достатньої правової підстави.

Також в контексті наведеного варто зазначити, що розмір пайової участі замовника будівництва, який порушив своє зобов`язання, не може бути більшим, ніж розмір пайової участі замовника будівництва, який виконав вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні» та сплатив пайову участь до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, оскільки такий підхід ставить замовників будівництва в нерівні умови, що не передбачено ні положеннями цивільного законодавства, ні профільного закону. Відповідальність замовника будівництва саме за невиконання своїх зобов`язань щодо вчасної сплати пайової участі встановлюється спеціальними нормами цивільного законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України, що можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Якщо відповідно до правового регулювання, що мало місце у 2020 році, у якому розпочато будівництво відповідного об`єкта, відповідачі, як замовники будівництва повинні були у строк, розмірі та в порядку, визначеному пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення згаданого Закону, сплатити пайову участь і цей обов`язок, у разі його невиконання у 2020 році, зберігається до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16.10.2023 року в справі № 140/5484/21.

Суд переконаний, що якщо зобов`язання зі сплати пайової участі виникло на підставі п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні», то його розмір залишається незмінним чи то при сплаті до введення об`єкта в експлуатацію, чи то в порядку ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами відповідача в частині, що при розрахунку пайової участі застосуванню підлягає опосередкована вартість спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, що існувала станом на дату початку будівництва.

Одночасно неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови (постанова Верховного Суду від 11.02.2025 року у справі №910/19061/21).

З урахуванням наведеного суд доходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відтак, при розрахунку пайової участі будинку об`єкта будівництва, будівництво якого розпочалося у червні 2020 року, слід застосовувати показник опосередкованої вартості спорудження житла у Львівській області станом на 01 квітня 2020, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України №151 від 26.06.2020, розмір якої становить 12889,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд здійснює перерахунок розмір пайової участі, згідно з яким:

Розмір пайової участі у зв`язку з будівництвом замовником об`єкта «Західні будівельні інвестиції» становить 1 832 119,79 грн (12 889,00 грн х 7 107,3 кв. м х 0,02).

Позивачем також заявлялися вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 сформував правову позицію, що послідовно застосовується судами, згідно з якою за змістом статей 625, 1212 ЦК України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Оскільки судом встановлено наявність правових підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у зв`язку з несплатою пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України, то Суд погоджується з доводами позивача, що до спірних правовідносин також підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України.

Однак, враховуючи той факт, що суд дійшов висновку про необхідність перерахунку та встановив до стягнення іншу суму основної заборгованості (безпідставно збережених коштів), ніж та яка була заявлена у позовній заяві, то з урахуванням правової природи підлягають перерахунку також і інфляційні втрати та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

З врахуванням вказаного, суд здійснив перерахунок величини пайового внеску, 3 % річних та інфляційних втрат при здійсненні будівництва, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 51 760,55 грн та 3% річних у розмірі 11 595,06 грн, що нараховано за заявлений позивачем період з 04.04.2025 по 19.06.2025.

У зв`язку з викладеним, враховуючи наведені положення норм чинного законодавства України, беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про визнання обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги частково.

З огляду на встановлений статті 79 Господарського процесуального кодексу України стандарт доказування вірогідності доказів, співставивши надані позивачем та відповідачем докази, суд дійшов висновку що докази надані позивачем на підтвердження заборгованості за договором, є більш вірогідними, ніж докази відповідача, надані на її спростування. Слід зазначити, що заперечення відповідача вбільшості підтверджуються не доказами, а недоведеними припущеннями. Суд не має підстав відмовляти в позові керуючись лише припущеннями наведеними відповідачем.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010 р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак судовий збір за первісним позовом покладається на відповідача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) в розмірі 22 745,70 грн.

Судовий збір за подання зустрічного позову залишається за позивачем за зустріним позовом (відповідачем за первісним позовом).

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10,12.20,73, 74,75, 76,78,79,121,123, 129, 233,236,237,238, 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Західні будівельні інвестиції» (79000, м. Львів, вул. Перфецького, 6, Код ) на користь Львівської міської ради (79006, м. Львів, Площа Ринок, 1, ) безпідставно збережені кошти в сумі 1 895 475,4 грн, з яких: сума основного боргу 1832119,79 грн, інфляційних втрат - 51 760,55грн та 3% річних - 11 595,06 грн та судового збору 22 745,70 грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.01.2026.

Суддя Березяк Н.Є.