ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1078/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: фізичної особи - підприємця Джумиги Олександра Юрійовича

до відповідача: Рівненської митниці (відокремлений підрозділ Державної митної служби України)

про: стягнення 41 320,05 грн.

секретар судового засідання: С.Коваль

представники сторін:

від позивача: І.Грицай

від відповідача: О.Федченко

ОПИС СПОРУ

Фізична особа - підприємець Джумига Олександр Юрійович звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської митниці (відокремлений підрозділ Державної митної служби України) про стягнення 41 320,05 грн, з яких: 29 997,00 грн збитків, 8 827,21 грн інфляційних втрат, 2 495,84 грн відсотків річних.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач здійснив митне оформлення товару, у зв`язку з чим позивач подав до Рівненської митниці митну декларацію, за якою ним визначено митну вартість у розмірі 72 899,48 доларів США (2 735 684,10 грн).

Проте митниця не погодилася зі заявленою позивачем митною вартістю товарів та прийняла рішення про коригування, визначивши митну вартість товарів у розмірі 87 756 доларів США (3 293 201,86 грн). На підставі рішень митниці, позивачу було нараховано додаткових митних платежів на суму 111 128,82 грн.

Як стверджує позивач, у зв`язку з відсутністю у нього коштів на оплату митних платежів, він взяв позику у ФОП Ходаківської Т.А. на суму 111 100,00 грн із обов`язком повернути суму позики із ставкою 3% на місяць.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09.07.2024 року у справі №460/4606/24 позов фізичної особи - підприємця Джумиги Олександра Юрійовича до Рівненської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, картки відмови в прийнятті митної декларації визнано протиправними та скасовано рішення Рівненської митниці про коригування митної вартості товарів №UA204000/2024/000006/2 від 23.01.2024 та картку відмови Рівненської митниці у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA204000/2024/000009.

Позивач вказує, що зазнав збитків унаслідок взяття на себе зобов`язання із повернення процентів за договором позики із обов`язком повернути суму позики із ставкою 3% на місяць, розмір відсотків за розрахунком позивача становить 29 997,00 грн.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 8 827,21 грн інфляційних втрат та 2 495,84 грн річних за період з 24 січня 2024 року по 23 жовтня 2024 року, тобто за період безпідставного збереження коштів в сумі 111 128,82 грн.

У своєму відзиві на позов відповідач позов не визнав, зазначивши що настання несприятливих наслідків в господарській діяльності позивача є його власним комерційним ризиком на основі якого і здійснюється підприємництво.

Рівненська митниця звертає увагу суду на те, що не є стороною договору позики №01/0124 від 23.01.2024, а нарахування відсотків це договірна відповідальність позичальника, так як це є наслідком господарського ризику, а позичальник добровільно уклав договір із позикодавцем, погодив відсоткову ставку, погодився на умови договору та прийняв ризики сплати 3% за користування позикою, тому ФОП Джумига О.Ю. не може називати договірні відсотки "збитками" і перекладати їх на третю особу - Рівненську митницю.

Рівненська митниця не є боржником в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так як норма цієї статті застосовується лише коли існує грошове зобов`язання між сторонами, боржник прострочив його виконання і внаслідок цього виникла відповідальність.

Стаття 625 ЦК України не застосовується до повернення надміру сплачених митних платежів (бюджетні відносини), так як надміру сплачені митні платежі не є простроченням боргу, а помилковою або надмірною сплатою до бюджету, до якої застосовується спеціальне законодавство, та повернення якої регулюється положеннями ст. 43 Податкового кодексу України, ст. 301 Митного кодексу України та Порядку повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643.

Рівненська митниця звертає увагу суду на те, що 3% річних та інфляційні втрати за статтею 625 ЦК України не застосовуються до надміру сплачених митних платежів, оскільки це публічно-правові, а не цивільно-правові відносини, і немає грошового зобов`язання та прострочення боргу, так як митний орган повернув надміру сплачені митні платежі 23.10.2024 року за заявою ФОП Джумиги О.Ю.

Позивач в позовній заяві не підтвердив належними та допустимими доказами обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності, визначених приписами статті 1173 ЦК України, елементів цивільного правопорушення для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме: неправомірності дій саме Рівненської митниці, а тому відповідач вважає посилання позивача в позовній заяві необґрунтованими з відсутністю правових підстав для їх задоволення з огляду на недоведеність позивачем належними та допустимими розміру понесених збитків, які були спричинені внаслідок бездіяльності митних органів.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 26 листопада 2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначив на 23 грудня 2025 року.

5 грудня 2025 року відповідач подав відзив на позов.

23 грудня 2025 року відповідач подав клопотання про долучення доказів.

Суд враховує, що згідно статті 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки клопотання відповідача про долучення доказів подане після подання відзиву та не містить обґрунтування неможливості їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї, вказані докази суд не приймає.

Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року суд відклав розгляд справи на 13 січня 2026 року.

Ухвалою суду від 13 січня 2026 року суд відклав розгляд справи на 27 січня 2026 року.

У судовому засіданні позивач підтримав позов.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Господарський суд встановив наступне.

З метою митного оформлення товару та вільного його випуску в обіг на території України позивач, через уповноважену особу, подав до митного органу митну декларацію № 24UA34U1.

Митну вартість товару заявлено в загальному розмірі: 2735684,10 грн (72899,48 доларів США), з яких 64362,32 доларів США (ціна товару), 2700 USD (вартість організації морського перевезення) та 5841,95 доларів США (вартість транспортування до кордону України).

Для визначення митної вартості товару обрано перший метод за ціною контракту.

За результатами розгляду декларації митний орган надіслав декларанту електронне повідомлення про необхідність надання додаткових документів на підтвердження митної вартості товарів 585f9888-b42a-46f4-adc3-f2d32e95c479.

На електронне повідомлення митниці декларантом надано відповідь № 23/01/2024 від 23.01.2024.

За наслідками розгляду поданих документів, Рівненською митницею прийнято картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA204000/2024/000009 та рішення про коригування митної вартості товарів № UA204000/2024/000006/2 від 23.01.2024, яким здійснено коригування митної вартості товарів за другорядним резервним методом визначення митної вартості товарів.

На підставі вказаних рішень митниці позивачу було нараховано додаткових митних платежів на суму 111 128,82 грн.

Позивач стверджує, що у зв`язку з відсутністю у нього коштів на оплату митних платежів та з метою випуску у вільний обіг товарів взяв позику у ФОП Ходаківської Т.А. на суму 111 100,00 грн.

Як видно з матеріалів справи, 23 січня 2024 року фізична особа-підприємець Джумига Олександр Юрійович (позичальник) та фізична особа-підприємець Ходаківська Тетяна Анатоліївна (позикодавець) був укладений договір позики №01/01424 відповідно до предмету якого позикодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 111 100,00 гривень. Позичальник зобов`язується повернути отриману суму позики разом із відсотками за ставкою 3% (три відсотки) на місяць від суми позики, нарахованими за весь період користування позикою, у порядку та строки, визначені цим договором.

Згідно з умовами пунктів 3.1.- 3.2. договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики разом із нарахованими відсотками до 31 грудня 2024 року. Відсотки нараховуються за ставкою 3% на місяць від суми позики за весь час користування позикою і сплачуються одноразово разом із основною сумою або частинами, відповідно до домовленості сторін.

23 січня 2024 року ФОП Ходаківська Т.А. перерахувала позивачу 111 100,00 грн коштів в якості позики згідно з договором позики №01/0124.

В свою чергу 23 січня 2024 року позивач перерахував на користь Державної митної служби на рахунок Казаначейської служби України 111 000,00 грн в якості внесення авансового платежу для здійснення митного оформлення.

Не погодившись із вказаними вище рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

Рішенням адміністративного суду встановлено, що розглянувши вказані відповідачем підстави для коригування митної вартості вказаного товару, в сукупності із наявними доказами в матеріалах справи, суд по вважав, що доводи відповідача, викладені в рішенні про коригування митної вартості товару, є безпідставними, зважаючи на те, що позивачем надано усі документи, необхідні для визначення митної вартості товару згідно вимог Митного кодексу України.

У зв`язку з наведеним, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 9 липня 2024 року у справі №460/4606/24, суд визнав протиправними та скасував рішення Рівненської митниці про коригування митної вартості товарів № UA204000/2024/000006/2 від 23.01.2024 та картку відмови Рівненської митниці у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA204000/2024/000009.

15 жовтня 2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення надміру сплачених коштів в сумі 111 128,82 грн.

23.10.2024 року внаслідок набрання законної сили рішення суду від 09.07.2024 року у справі №460/4606/24, ФОП Джумизі О.Ю. було повернуто надмірно сплачену суму митних платежів за здійснення митного оформлення товару у загальному розмірі 111 128,82 грн, що підтверджується випискою з рахунку за період з 23.10.2024 року по 24.10.2024 року.

Позивач вказує, що через протиправне нарахування Рівненською митницею додаткових платежів позивач зазнав шкоди у вигляді матеріальних втрат від знецінення грошових коштів, а також поніс збитки, адже він був вимушений взяти на себе зобов`язання із повернення позики під проценти.

Так, за період користування позикою під час перебування донарахованих коштів не у вільному обігу у позивача ФОП Джумиги О.Ю. виникло зобов`язання з повернення відсотків за договором позики ФОП Ходаківській Т.А. у розмірі 29 997,00 грн.

Також позивач нарахував відповідачу 8 827,21 грн інфляційних втрат та 2 495,84 грн річних за період з 24 січня 2024 року по 23 жовтня 2024 року, тобто за період безпідставного збереження коштів в сумі 111 128,82 грн.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

Як установив суд, спір у даній справі стосується стягнення збитків, завданих у позадоговірних відносинах, а також інфляційних втрат та відсотків річних.

Позивач вказує, що з урахуванням завданої матеріальної шкоди (збитків) позивачу довелося понести додаткові витрати у вигляді сплати відсотків за користування позикою, а також за період безпідставного збагачення за рахунок коштів позивача відповідач повинен сплатити йому інфляційні втрати та відсотки річних.

Водночас відповідач заперечив проти позову з підстав зазначених у відзиві.

У судовому засіданні представник позивача підтвердив, що за своєю правовою природою стягувана з відповідача сума є реальними збитками.

Щодо вимоги про стягнення збитків суд відзначає наступне.

За приписами статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 ЦК України, на підставі якої заявлені позовні вимоги у даній справі, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Вказану правову позицію було висловлено Верховним Судом у постановах від 23.05.2018 у справі №923/574/17 та від 18.06.2018 у справі №904/1284/17.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічні висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №910/9095/18.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03.09.2019 у справі №916/1423/17, застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити:

по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта;

по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Таким чином, дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції зазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №914/1221/17, яка також була врахована у постанові від 26.01.2022 у справі №916/3322/19.

У постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №910/18143/23.

Заявник у даному спорі вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача він зазнав збитків з огляду на необхідність отримання позики та сплати відсотків за користування вказаною позикою.

Суд установив, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №460/4606/24, суд визнав протиправними та скасував рішення Рівненської митниці про коригування митної вартості товарів № UA204000/2024/000006/2 від 23.01.2024 та картку відмови Рівненської митниці у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA204000/2024/000009.

Згідно зі статтями 4, 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З огляду на викладене, аналіз судового рішення дає підстави вважати, що Рівненською митницею відносно позивача було безпідставно та незаконно складено рішення про коригування митної вартості, картки відмови в прийнятті митної декларації.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09.07.2023 у справі № 460/4606/24, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

Отже суд констатує наявність протиправної поведінки відповідача.

Аналізуючи норми цивільного законодавства щодо відшкодування збитків, зокрема норми статті 22 ЦК України "Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди", суд зауважує, що за способом впливу на майновий стан особи виділяють два види збитків: реальні збитки, або прямі збитки, та упущену вигоду, тобто непрямі збитки. Зі свого боку, реальні (прямі) збитки можна поділити на два підвиди: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; - витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Отже незважаючи на назву "реальні збитки", останні можуть полягати як у вже наявних майнових втратах, так і у витратах, які будуть здійснені в майбутньому. Таким чином реальними збитками є втрати, яких особа зазнала, а також витрати, які особа зробила (зменшення, що вже відбулося) або мусить зробити (зменшення в майбутньому).

Позивач доводить, що у зв`язку з відсутністю у нього вільних обігових коштів, з метою випуску товару у вільний обіг та сплати донарахованих митних платежів, позивач був змушений взяти позику для оплати таких платежів через протиправні рішення Рівненської митниці.

У випадку якщо відповідач не приймав би протиправних рішень у відповідача був би відсутній обов`язок сплати донарахованих митних платежів, а отже була б відсутня потреба залучення додаткових коштів та зобов`язання зі сплати процентів за користування позикою.

Необхідність сплати донарахованих митних платежів за допомогою позичених коштів, обумовлена потребою введення товару у обіг для забезпечення власної господарської діяльності позивача та з метою виконання своїх зобов`язань перед контрагентами.

Таким чином, укладення позивачем договору позики, з прийняттям на себе зобов`язань зі сплати процентів за користування позиченими коштами, перебуває у причинно-наслідковому зв`язку саме з прийняттям протиправного рішення Рівненською митницею.

Надаючи оцінку заявленому розміру шкоди суд ураховує, що згідно з умовами пункту 3.2. договору позики №01/0124 від 23 січня 2024 року розмір відсотків за користування коштами становить 3 % на місяць від суми позики за весь час користування позикою і сплачуються одноразово разом із основною сумою або частинами, відповідно до домовленості сторін.

Водночас пунктом 3.1. договору, встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцю суму позики разом із нарахованими відсотками до 31 грудня 2024 року.

Ураховуючи наведені умови договору суд робить висновок, що витрати яких зазнав позивач та які полягають у сплаті процентів за користування позиченими грошовими коштами є втратами, яких позивач мав зробити задля відновлення своїх порушених прав, та які мали бути понесені позивачем станом на час розгляду справи, оскільки обов`язок з повернення позики та сплати відсотків сплив 31 грудня 2024 року, тобто звертаючись з даним позовом позивач мав надати належні та допустимі докази фактично понесених збитків в сумі сплачених процентів, або належним чином обґрунтувати своє прострочення виконання грошового зобов`язання перед третьою особою, проте матеріали справи не містять таких ані доказів, ані обґрунтувань.

Тобто, в даному конкретному випадку аналізуючи умови договору позики в контексті оцінки наявності реальних збитків, судом не встановлено наявність потенційних збитків в майбутньому, оскільки такі збитки мали бути понесені позивачем станом на час розгляду справи, водночас у своєму позові позивач вказує на наявність збитків у вигляді додаткових витрат з повернення процентів. А проте позивач не надає суду пояснень чи доказів сплати погоджених договором позики відсотків, чи причин їх несплати, претензій позикодавця щодо повернення позики, тощо.

Наявність договірних правовідносин між позивачем та третьою особою не є безумовним свідченням про понесення позивачем збитків, надаючи такий висновок суд ураховує наявність інших доказів у справі, а саме як видно з наданої позивачем банківської виписки, між ФОП Джумигою Олександром Юрійовичем та ФОП Ходаківською Т.А. існують господарські відносини які полягають у систематичному наданні третьою особою на користь позивача позик, в тому числі такі позики надаються на поворотній основі, проте на безвідсоткових умовах, про що свідчить призначення платежів. Тільки у січні 2024 року згідно з випискою між контрагентами було три господарські операції засновані на умовах позики.

Водночас сума позики за договором №01/0124 від 23 січня 2024 року хоч і збігається з сумою яку позивач повинен був сплатити в якості митних платежів, проте умови договору не містять положення, що позичені кошти будуть витрачені саме на сплату митних платежів, та відповідно можна дійти висновку, що позивач міг сплатити митні платежі як з суми позики так і з сум раніше позичених коштів які надані на безвідсоткових умовах.

Відповідно звертаючись з даним позовом позивач повинен був довести наявність понесених реальних збитків. Виходячи зі змісту позовних вимог позивач мав би доводити обставини зменшення належного йому майна, зокрема грошових коштів у розмірі що стверджується позивачем - 29 997 грн. Однак, доказів понесення збитків позивач не надав.

Також, як видно із поданої позивачем банківської виписки 12 січня 2024 року позивач вніс на власний рахунок готівкові кошти з власних заощаджень. Вказані обставини викликають сумнів щодо тверджень позивача про відсутність у ФОП Джумиги О.Ю. коштів для оплати донарахованого платежу окрім як отримання позики з обов`язком сплати процентів.

Суд зауважує, що позивач не довів, що на момент митного оформлення товару він не мав коштів для оплати донарахованих митних платежів, а також, позивач не довів належними та допустимими доказами, що отримання позики не мало для позивача альтернативи дій. Як видно з поданих суду доказів, на час проведення дій з оформлення митного ввезення товару позивач продовжував свою підприємницьку діяльність, зокрема здійснював ввезення інших партій товару та їх декларування. На думку суду позивач міг за власним вибором обрати інший варіант поведінки: не вводити товар у обіг та не сплачувати донараховані митні платежі на час оскарження рішень митниці, використати власні заощадження або кошти які були спрямовані позивачем на закупівлю та декларування інших партій товару, отримати кредит чи позику зі значно нижчими процентами тощо.

А отже, обов`язок сплатити проценти за користування позиченими грошовими коштами обумовлений поведінкою та розсудом самого позивача. Укладаючи договір позики позивач діяв на власний розсуд, а взяті зобов`язання зі сплати процентів випливають із його суб`єктивної поведінки, а не із дій відповідача.

Таким чином причинно-наслідковий зв`язок в даному випадку не підтверджується, оскільки проценти які зобов`язаний сплатити позивач на виступають об`єктивним наслідком поведінки митниці.

Cуд зауважує, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду (див. постанову Верховного Суду від 23.12.2019 у справі № 914/1221/17)

Отже позивачем не доведено наявність усіх обов`язкових елементів цивільного правопорушення у цьому випадку а саме наявності шкоди, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, довівши наявність лише однієї складової а саме протиправність дій відповідача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд не встановив наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з держави завданої позивачу митницею шкоди в загальному розмірі 29 997,00 грн. Cуд не встановив наявності усіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення.

Реалізація принципу змагальності в господарському процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Сало проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

А проте, в даному випадку суд зробив висновок, що позивач не довів всього складу цивільного правопорушення, зокрема суд не встановив наявності збитків у заявленому розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та заявленою шкодою.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Подібний висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) вказала, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Так, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19, де предметом спору було стягнення коштів, Верховний Суд зазначив, що у розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків.

Засади державної митної справи, зокрема, правовий статус органів доходів і зборів, митна територія та митний кордон України, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, митні режими та умови їх застосування, заборони та/або обмеження щодо ввезення в Україну, вивезення з України та переміщення через територію України транзитом окремих видів товарів, умови та порядок справляння митних платежів, митні пільги, визначаються Митним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ст. 24 Митного кодексу України будь-яка особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність митних органів до митного органу вищого рівня або до суду, якщо вважає, що такими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси, створено перешкоди для їх реалізації або на неї незаконно покладено будь-які обов`язки. Тобто, рішення, дії або бездіяльність посадових осіб митних органів можуть бути піддані судовому контролю. Проте, факт їх скасування чи визнання неправомірними не може в обов`язковому порядку свідчити про наявність винних дій посадових осіб митниці, особливо у формі умислу, оскільки вони в будь-якому випадку вчинені в межах визначеної митним законодавством компетенції в рамках реалізації своїх повноважень. Факт визнання неправомірним і скасування рішення про коригування митної вартості товарів свідчить лише про скасування у судовому порядку відповідного результату митного контролю та в жодному разі не свідчить про неправомірність дій митниці, які передували його винесенню.

За приписами пункту 43.1 статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 МК України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Частиною 7 ст. 55 Митного кодексу України передбачено, що у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів митний орган за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу.

Відповідно до статті 301 Митного кодексу України повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України. У разі виявлення факту помилкової та/або надмірної сплати митних платежів митний орган не пізніше одного місяця з дня виявлення такого факту зобов`язаний повідомити платника податків про суми надміру сплачених митних платежів. Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Якщо надмірна сплата сум митних платежів сталася внаслідок помилки з боку посадових осіб митного органу, повернення надміру сплачених сум митних платежів здійснюється у першочерговому порядку.

Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету (стаття 45 Бюджетного кодексу України).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що у разі незгоди з рішенням чи дією митних органів щодо визначення, призначення, заявлення, з`ясування достовірності, коригування та/чи інших дій щодо митної вартості, митного контролю і митного оформлення, декларант може піддати ці дії чи рішення судовому контролю.

Якщо суд визнає рішення або дії митних органів із зазначених питань протиправними, зобов`яже вчинити певні дії відповідно до вимог митного законодавства і коли у рішенні суду буде констатована неправильність чи хибність рішень чи дій митних органів, які зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум митних платежів, ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, встановлених у статті 301 МК України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 45 Бюджетного кодексу України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643, який набрав чинності з 26.09.2017 (далі - Порядок № 643).

Згідно із пунктом 1 розділу III Порядку № 643 повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня їх виникнення.

У пунктах 4 - 7 зазначеного Порядку, зокрема, передбачено, що після надходження до митниці Держмитслужби заява, подана за допомогою засобів ІТС Держмитслужби в електронній формі, автоматично після перевірки засобами антивірусного захисту інформації вноситься до Реєстру опрацювання заяв на повернення (далі - Реєстр), який ведеться за допомогою засобів АСМО. Внесення до Реєстру інформації щодо заяви, поданої платником у паперовому вигляді або за допомогою засобів електронного зв`язку в електронній формі, здійснює працівник Підрозділу. Заяву платника, внесену до Реєстру, розглядають відповідні структурні підрозділи митниці Держмитслужби, за визначенням керівника митниці. Підрозділ перевіряє факт перерахування суми коштів з відповідного рахунку до державного бюджету та відсутність у нього податкового боргу за допомогою засобів АСМО. Якщо за результатами розгляду заяви митницею Держмитслужби встановлено наявність підстав для повернення коштів, працівник Підрозділу формує електронний висновок про повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені (далі - електронний висновок) за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку, який подається керівнику (заступнику керівника) митниці Держмитслужби для прийняття рішення щодо повернення відповідної суми коштів. Сформовані електронні висновки з накладеними кваліфікованими електронними підписами та кваліфікованими електронними печатками митниці Держмитслужби у строк не пізніше 17:00 шостого робочого дня до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви до митниці Держмитслужби в автоматичному режимі надсилають до Казначейства для виконання.

Повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені здійснюють територіальні органи Казначейства протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття електронного висновку митниці Держмитслужби (пункт 11 Порядку № 643).

Таким чином, порядок повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів чітко регламентований і передбачає сукупність послідовних дій учасників зазначених правовідносин, а тому й питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення спірних сум річних та інфляційних необхідно вирішувати у площині наведених норм права (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2024 року у справі № 910/17506/23).

З матеріалів справи слідує, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 9 липня 2024 року у справі №460/4606/24, суд визнав протиправними та скасував рішення Рівненської митниці про коригування митної вартості товарів № UA204000/2024/000006/2 від 23.01.2024 та картку відмови Рівненської митниці у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA204000/2024/000009. Дата набрання законної сили: 06.09.2024 року.

Проте в силу наведених вище норм права обов`язок митниці з повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів виникає виключно після подання позивачем відповідної заяви та у строки, передбачені Порядком № 643.

Під час розгляду цієї справи суд встановив, що з відповідною заявою про повернення коштів в сумі 111 128,82 грн. позивач звернувся до Рівненської митниці 15 жовтня 2024 року, в свою чергу 23 жовтня 2024 року, кошти у сумі 111 128,82 грн повернуті на рахунок позивача, що підтверджується банківською випискою.

Викладене дає суду підстави для висновку, що кошти в сумі 111 128,82 грн як помилково та/або надміру сплачені сум митних платежів, повернуті позивачеві відповідно встановленої процедури та у визначені строки згідно з Порядком № 643, що виключає притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат та процентів річних за приписами ст. 625 ЦК України.

Суд в силу приписів ст. 236 ГПК України застосовує до спірних правовідносин сформульовану у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2024 у справі №910/17506/23 правову позицію про необхідність застосування до подібних правовідносин приписів ст.301 Митного кодексу України, ст.43 Податкового Кодексу України, ст.45 Бюджетного кодексу України, та враховувати процедуру, передбачену Порядком повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затв.наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 №643, і вирішувати питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення спірних сум річних та інфляційних у площині наведених норм права.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду

Розглянувши даний спір суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в частині вимог про стягнення збитків позивач не довів наявність всіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, а щодо стягнення інфляційних втрат та річних суд не встанови наявність прострочення грошового зобов`язання, а отже і підстав для задоволення цієї частини вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору за даним позовом складав 3 028,00 грн.

Керуючись вимогами статті 129 ГПК України, суд покладає судові витрат на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Позивач: фізична особа - підприємець Джумига Олександр Юрійович ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ).

Відповідач: Рівненська митниця (відокремлений підрозділ Державної митної служби України) (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вул.Соборна, будинок 104, ідентифікаційний код ВП 43958370).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 28 січня 2026 року.

Суддя Андрій КАЧУР