ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Справа №902/657/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Петухов М.Г.,

суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Швейбиша Юрія Ісааковича на рішення Господарського суду Вінницької області від 01.10.2025 (суддя Маслій І.В., повне рішення складено 10.10.2025)

за позовом Виконувача обов`язків керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тульчинської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Швейбиша Юрія Ісааковича

про стягнення 286261,51 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 01.10.2025 позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Швейбиша Юрія Ісааковича на користь Тульчинської міської ради 286261,51 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою та на користь Вінницької обласної прокуратури - 4293,92 грн витрат зі сплати судового збору.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці. При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною відповідачем, зокрема укладення відповідного договору оренди з Тульчинською міською радою та державної реєстрації такого права. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

З огляду на викладене, суд, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ст.1212-1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, з урахуванням викладеного та неспростування позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права, безпідставно розглянувши справу за відсутності відповідача та його представника, не врахувавши подану заяву про відкладення розгляду справи з поважних причин, чим порушив вимоги ст.202 ГПК України та позбавив відповідача можливості реалізувати право на участь у судовому розгляді й подання доказів.

Відповідач вказує, що позов подано на підставі неналежних доказів, наданих Тульчинською окружною прокуратурою з порушенням прав відповідача, оскільки при обстеженні земельних ділянок та зборі доказів, відповідача не було залучено до роботи комісій Тульчинської міської ради.

Окрім того, зауважує, що Комісію було створено за зверненням депутата Яськова М.О., з яким у відповідача існує особистий конфлікт, при цьому зазначений депутат був включений до складу Комісії та брав активну участь у її роботі в період одночасного судового розгляду справи, що, на думку відповідача, свідчить про наявність реального конфлікту інтересів та суперечить Закону України "Про запобігання корупції". Відтак, вважає, що акт обстеження земельних ділянок підготовлений Комісією, який є основним доказом Тульчинської окружної прокуратури, є нікчемним.

Скаржник зазначає, що на земельній ділянці за адресою: с.Кинашів Тульчинського району, вул.Руслана Шевчука, 43, розміщений комплекс будівель, які перебувають у власності відповідача та інших фізичних осіб - землекористувачів цієї ділянки, при цьому земельна ділянка між співвласниками не розмежована, в натурі не визначена, межові знаки відсутні, ділянка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі та не має кадастрового номера.

Також апелянт зазначає, що Комісією неправильно визначено площу земельної ділянки за адресою: м. Тульчин, вул. М. Леонтовича, 57Є, якою він користується, а саме - 289 кв. м, оскільки відповідно до договору оренди землі від 10.09.2004 року, укладеного між Швейбишем Ю.І. та Тульчинською міською радою, площа зазначеної земельної ділянки становить 0,0199 га (199 кв. м) та з моменту укладення договору не змінювалася.

Вважає, що Комісією, а в подальшому Тульчинською окружною прокуратурою, неправильно здійснено розрахунки, зокрема помилково визначено нормативну грошову оцінку, оскільки земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать йому на праві власності та знаходяться в с. Кинашів по вул. Р. Шевчука, 43, не сформовані, не мають визначеного цільового призначення та кадастрового номера, що унеможливлює отримання витягу з нормативної грошової оцінки.

Крім того, відповідач звертає увагу, що звертався до Тульчинської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельних ділянок, що підтверджується письмовими доказами, поданими як додатки до відзиву на позовну заяву, однак, незважаючи на сплив значного часу з моменту подання такої заяви, відповідного дозволу міською радою надано не було.

У відповідності до ст.263 ГПК України прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що Швейбиш Ю.І. був належним чином повідомлений про проведення обстеження використання земельних ділянок під об`єктами нерухомості, про результати виїзду та про засідання комісії з метою визначення збитків, що підтверджується відповідними листами від 27.02.2023, від 05.07.2023, від 13.03.2024.

Прокурор зазначає, що відповідач необґрунтовано зазначає про нікчемність акта обстеження земельних ділянок, оскільки не наводить будь-яких належних аргументів для підтвердження зазначеного, не надає доказів, які можуть підтвердити наявні істотні порушення при складенні даного акту. Будь-які дії щодо оскарження акта обстеження земельних ділянок та суми нарахованих збитків Швейбишем Ю.І. не вчинялись.

Окрім того, зауважує, що під час роботи даної комісії, зокрема, проведення обмірів земельної ділянки загальною площею 1,2 га, були присутні особи, об`єкти нерухомості, яких також знаходяться на земельній ділянці ( АДРЕСА_1 ) та комісією (відповідно акта обстеження земельних ділянок від 06.06.2023) встановлено фактичні площі земельних ділянок (за участі спеціаліста - землевпорядника, за допомогою супутникового геодезичного пристрою), якими користуються всі вищезазначені співвласники нерухомого майна, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Також прокурор вказує, що фактична площа земельних ділянок, на яких розташоване нерухоме майно ФОП Швейбиша Ю.І., встановлена Комісією за участю спеціаліста-землевпорядника із застосуванням супутникового геодезичного обладнання. За таких обставин доводи відповідача щодо помилковості визначення площі земельних ділянок є безпідставними та не відповідають дійсності, оскільки отримані дані підтверджують фактичні площі земельних ділянок, якими користується відповідач.

Прокурор, посилаючись на практику Верховного Суду, звертає увагу, що ФОП Швейбиш Ю.І. набув права власності на нерухоме майно у період часу, коли відповідно до ст.120 ЗК України не передбачалося необхідності формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав під час придбання нежитлових будівель, розрахунки проведені Тульчинською міською радою відповідно до встановлених фактичних площ земельних ділянок, на яких знаходиться нерухоме майно ФОП Швейбиша Ю.І., являються достовірними та сформовані відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи викладене, прокурор просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Швейбиша Ю.І., а рішення Господарського суду Вінницької області від 01.10.2025 - залишити без змін.

Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги ФОП Швейбиша Юрія Ісааковича на рішення Господарського суду Вінницької області від 01.10.2025 у справі №902/657/25 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.12.2010 за Фізичною особою-підприємцем Швейбишем Юрієм Ісааковичем зареєстровано право власності (частка власності 70/100) на комплекс будівель та споруд, які розташовані за адресою вул. Желюка (на даний час Руслана Шевчука), 43, с. Кинашів, Тульчинський р-н, Вінницька обл. Відповідач набув право власності на вищевказане нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу ВРВ 875647, ВРВ 875648 від 08.12.2010, договорів купівлі-продажу ВЕІ 682246, ВЕІ 82247 від 07.12.2006 та рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.12.2006 у справі №2-1444, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

23.04.2012 року за відповідачем зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, а саме магазин господарчих товарів, розташований за адресою: вул. Миколи Леонтовича (до перейменування вул. Леніна та вул. Кучерявого), 57-є, м. Тульчин, Тульчинський р-н, Вінницька обл., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач набув право власності на вищевказане нерухоме майно на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.03.2012 у справі №2-1217. Згідно вказаного рішення суду за відповідачем визнано право власності на нежитлову будівлю магазину господарчих товарів загальною площею 274,9 кв.м., розташованого за адресою вул.Леніна, 57-є, м. Тульчин, Тульчинського району Вінницької області.

01.03.2023 року Комісією з розгляду депутатського звернення депутатів Тульчинської міської ради (далі - Комісія) здійснено виїзди за вищезазначеними адресами з метою їх обстеження у зв`язку з несплатою ФОП Швейбишем Ю.І. коштів за користування земельними ділянками, на яких розташоване нерухоме майно, що належить йому на праві власності.

Виїздом на земельну ділянку за адресою вул. Миколи Леонтовича, 57-є (раніше вул.Леніна, 57-є та вул. Кучерявого, 2), м. Тульчин, Тульчинського району Вінницької області встановлено, що на ній розташована нежитлова будівля магазин господарчих товарів, що належить Швейбишу Ю.І. на праві власності, відповідно до рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.03.2012 та вона фактично використовується в комерційних цілях.

Раніше, Тульчинською міською радою та приватним підприємцем Швейбиш Ю.І. 10.09.2004 було укладено Договір оренди землі на дану земельну ділянку, площею 0,0199 га за адресою вул. Кучерявого, 2, м. Тульчин, терміном на 5 років для встановлення та обслуговування тимчасового об`єкту торгівлі.

У подальшому, рішенням 38 сесії Тульчинської міської ради 5 скликання від 16.09.2009 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки" поновлено договір оренди на земельну ділянку ФОП Швейбишу Ю.І. площею 0,0199 га для обслуговування тимчасового об`єкту торгівлі, строком на 49 років (до 05.10.2048) та призначено орендну плату в розмірі 10029, 60 грн за 1 рік. Зобов`язано відповідача укласти договір оренди земельної ділянки з міською радою.

Разом з тим, відповідно до акта обстеження земельних ділянок, які розташовані за адресами: вул. Миколи Леонтовича, 57-є (вул.Кучерявого, 2), м. Тульчин на вул. Желюка, 43, с. Кинашів від 06.06.2023, встановлено, що з моменту прийняття рішення "Про поновлення договору оренди земельної ділянки" від 16.09.2009 та по час обстеження земельних ділянок ФОП Швейбиш Ю.І. до міської ради для поновлення договору оренди землі за адресою вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м.Тульчин не звертався, листи Тульчинської міської ради про необхідність укладення договору оренди землі відповідачем проігноровано.

29.03.2023 року Комісією здійснено обміри даної земельної ділянки по фундаменту нерухомого майна, за участі спеціаліста землевпорядника, за допомогою супутникового геодезичного пристрою та встановлено фактичну площу, яку займає будівля, - 289,0 кв.м.

06.06.2023 року Комісією складено Акт обстеження земельних ділянок, які розташовані за адресами: вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м. Тульчин та вул. Желюка, 43, с.Кинашів та Комісією рекомендовано направити відповідачу листи-вимоги щодо розроблення землевпорядної документації, внесення земельних ділянок до Державного земельного кадастру та укладення договорів оренди землі.

Тульчинська міська рада листом від 05.07.2023, повідомила відповідача про результати роботи Комісії з вимогою усунути порушення та опублікувала результати роботи Комісії в газеті Тульчинський край за №27 (11864) від 14.07.2023.

Крім того, Тульчинська міська рада листом від 13.03.2024 запросила відповідача на засідання Комісії з визначення та відшкодування збитків власника землі та землекористувачам на території Тульчинської міської територіальної громади (яка створена рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 22.12.2022 №346) та повідомила, що засідання відбудеться 25.03.2024 о 10:00 год. за адресою: м. Тульчин, вул. Миколи Леонтовича, 1 (3 поверх, зад засідань).

За наслідками роботи Комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, здійснено розрахунок збитків власникам землі та землекористувачам, здійснено розрахунок суми безпідставно збережених коштів відповідачем за період з 01.06.2020 по 01.06.2023 за користування земельними ділянками, у тому числі за адресою: вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м. Тульчин, Вінницька обл. На засідання вищевказаної комісії відповідач не з`явився.

Даною Комісією відносно відповідача розглянуто та затверджено акт №24 з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (на земельну ділянку за адресою вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м. Тульчин), відповідно до якого відповідач мав сплатити позивачу, але не сплатив орендну плату за користування земельною ділянкою за адресою: вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м.Тульчин, Вінницька обл., площею 289 кв.м., кошти в розмірі 51006,12 грн.

Виїздом на земельну ділянку за адресою вул. Желюка (на даний час Руслана Шевчука), 43, с. Кинашів, Тульчинський р-н, Вінницька обл., встановлено, що на ній розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать на праві спільної часткової власності Швейбишу Ю.І., Костюку Є.М., Костюку А.Є., Дуднику В.Г.

18.02.2021 року між позивачем та відповідачем на частину вищезазначеної земельної ділянки (площею 0.1486 га) було укладено Тимчасову угоду про добровільну сплату за фактичне користування земельною ділянкою (комерційне використання) строком на 12 місяців (з 01.01.2021 по 31.12.2021).

Відповідно до акта обстеження земельних ділянко, які розташовані за адресами: вул. Миколи Леонтовича, 57-є (вул. Кучерявого, 2), м.Тульчин та вул. Желюка, 43, с.Кинашів від 06.06.2023, встановлено, що на земельну ділянку за адресою: вул. Желюка. 43, с. Кинашів, землевпорядна документація не розроблялась, обміри, в результаті яких отримана площа 0,1486 га здійснювались відповідачем самостійно, виключно під нерухомим майном без врахування території для їх обслуговування та без погодження Тульчинської міської ради.

Також Комісією відносно відповідача розглянуто та затверджено акт №25 від 25.03.2024 з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (на земельну ділянку за адресою вул. Руслана Шевчука (раніше вул. Желюка), 43 с.Кинашів), згідно якого відповідач мав сплатити Тульчинській міській раді, але не сплатив орендну плату за користування земельною ділянкою за адресою: вул. Руслана Шевчука (раніше вул. Желюка), 43, с. Кинашів, Тульчинський р-н, Вінницька обл., площа 5863 кв.м. та 45 кв.м., кошти в розмірі 235255,39 грн.

Відповідно, враховуючи фактичну сплату відповідачем за користування земельними ділянками площею 45 кв.м. та площею 5863 кв.м. коштів в сумі 10504,72 грн, сума, що підлягає сплаті за користування земельними ділянками становить 235255,39 грн (243888,26 + 1871,84) 10504,71 (фактично сплачені) = 235255,39 грн.

У подальшому рішенням виконавчого комітету №191 від 15.05.2024 затверджено акти №24 та №25 з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам.

Інші примірники вказаних актів разом із повідомленням про необхідність відшкодування завданих збитків до місцевого бюджету направлено Тульчинською міською радою відповідачу 17.05.2024, однак враховуючи, що 17.06.2024 вказане повідомлення з копіями актів було повернуто позивачу з поштовою відміткою "у зв`язку із закінченням терміну зберігання", що підтверджується довідкою відділення Укрпошти.

20.08.2025 представниками Тульчинської міської ради було здійснено повторну спробу, у приміщенні ради (сесійної зали), вручити повідомлення з додатками, однак відповідач відмовився від ознайомлення та отримання таких документів. З урахуванням викладеного 20.08.2024 представниками ради складено акт про відмову від ознайомлення та отримання повідомлення про необхідність відшкодування збитків та додатків до нього.

З огляду на те, що відповідачем не сплачено суми безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками, яка становить 286261,51 грн у період з 01.06.2020 про 01.06.2023, прокурор звернувся з відповідним позовом до суду.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія, із врахуванням листа Тульчинської окружної прокуратури від 21.11.2024 до Тульчинської міської ради, надісланого у зв`язку із виявленими порушеннями з метою вжиття належних заходів реагування, а також листа-повідомлення від 07.05.2025 до вказаного органу про намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави, вважає вірним висновок суду першої інстанції про дотримання прокурором вимог ст.53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки позивач належним чином не здійснив захист можливо порушених інтересів держави в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані правові підстави для звернення з даним позовом до суду.

Крім того, враховуючи обізнаність Тульчинської міської ради про необхідність захисту інтересів держави, наявність відповідних повноважень для їх захисту шляхом самостійного звернення з відповідним позовом до суду, а також приймаючи до уваги листи міської ради від 26.11.2024, 10.04.2025 про несплату боржником безпідставно збережених коштів та відповідно невжиття заходів претензійно-позовного характеру, відсутність будь-яких посилань на вчинення дій для усунення виявлених порушень в майбутньому, колегія суддів вважає, що відповідний орган фактично усунувся від реалізації повноважень по захисту порушень інтересів держави, що свідчить про його бездіяльність. З огляду на що такий позов пред`являється прокурором в інтересах держави в особі Тульчинської міської ради.

Колегія суддів враховує, що якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абз.1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру". У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом.

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №927/172/21, від 28.06.2022 у справі №916/1283/20, від 13.09.2022 у справі №910/14844/21.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно положень ст.80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом ч.3 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, відповідно до частини 2 якої особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями ч.1 ст.21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч.1 ст. 96 ЗК України).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).

У даній справі предметом позову є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, у зв`язку із використанням відповідачем земельних ділянок за адресами: вул.Миколи Леонтовича, 57-є у м.Тульчин, та вул.Желюка, 43 у с.Кинашів, які перебувають у комунальній власності Тульчинської міської ради.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною 1 статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч.2 ст.120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.09.2018 у справі №925/230/17, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі №913/169/18.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач є власником (частка власності 70/100) комплексу будівель та споруд, які розташовані за адресою вул.Желюка (на даний час Руслана Шевчука), 43, с. Кинашів, Тульчинський р-н, Вінницька обл.; нежитлової будівлі (магазин господарчих товарів), заг.площею 274,9 кв.м., розташованої за адресою: вул. Миколи Леонтовича (до перейменування вул. Леніна та вул. Кучерявого), 57-є, м.Тульчин, Тульчинський р-н, Вінницька обл.

Набуте у власність відповідачем нерухоме майно знаходиться на земельних ділянках, які належать на праві комунальної власності Тульчинській міській раді.

Отже, із дня набуття права власності на об`єкти нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, став фактичним користувачем земельних ділянках, на яких розташоване його майно, тому у останнього наявний обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельними ділянками (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку) та сплачувати орендну плату за користування земельними ділянками, на яких вищевказане майно розташоване.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2004 між Тульчинською міською радою (орендодавець) та приватним підприємцем Швейбишем Юрієм Ісааковичем (орендар) було укладено договір оренди землі на дану земельну ділянку, площею 0,0199 га за адресою вул.Кучерявого (зараз вул. Миколи Леонтовича), 2, м.Тульчин, терміном на 5 років для встановлення та обслуговування тимчасового об`єкту торгівлі.

У подальшому, рішенням 38 сесії Тульчинської міської ради 5 скликання від 16.09.2009 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки" поновлено договір оренди на земельну ділянку ФОП Швейбишу Ю.І. площею 0,0199 га для обслуговування тимчасового об`єкту торгівлі, строком на 49 років (до 05.10.2048) та призначено орендну плату в розмірі 10029, 60 грн за 1 рік. Зобов`язано відповідача укласти договір оренди земельної ділянки з міською радою.

Разом з тим, апеляційним судом беззаперечно встановлено, що будь-які докази у підтвердження поновлення відповідного договору оренди землі за адресою вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м.Тульчин з моменту прийняття рішення Про поновлення договору оренди земельної ділянки від 16.09.2009, відповідачем суду надано не було.

Щодо використання відповідачем земельної ділянки за адресою вул. Желюка (на даний час Руслана Шевчука), 43, с. Кинашів, Тульчинський р-н, Вінницька обл., колегією суддів враховується, що 18.02.2021 між Тульчинською міською радою (розпорядник земель) та Швейбишем Юрієм Ісааковичем (фактичний землекористувач) на частину вищезазначеної земельної ділянки (площею 0,1486 га) було укладено Тимчасову угоду про добровільну сплату за фактичне користування земельною ділянкою (комерційне використання) строком на 12 місяців (з 01.01.2021 по 31.12.2021).

Водночас, доказів на підтвердження оформлення права оренди та укладення договору оренди щодо відповідної земельної ділянки станом на момент розгляду справи в суді відповідач не надав.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги належність відповідачу об`єктів нерухомості на праві власності, розташованих на земельних ділянках за адресами: вул.Миколи Леонтовича, 57-є у м.Тульчин, та вул.Желюка, 43 у с.Кинашів, які перебувають у комунальній власності Тульчинської міської ради, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо використання останнім вказаних земельних ділянок без достатньої правової підстави за рахунок її власника - Тульчинської міської ради, що призвело до неотримання останньою коштів у розмірі орендної плати за користування земельними ділянками до місцевого бюджету.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зокрема зазначає, що земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать йому на праві власності та знаходяться в с.Кинашів по вул. Р. Шевчука, 43, не сформовані, не мають визначеного цільового призначення, а також їм не присвоєно кадастрового номера, що унеможливлює розрахунок безпідставно збережених коштів.

Оцінюючи вказані доводи апелянта, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79-1 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачу відповідно до договорів купівлі-продажу ВРВ 875647, ВРВ 875648 від 08.12.2010, договорів купівлі-продажу ВЕІ 682246, ВЕІ 82247 від 07.12.2006, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.12.2006 у справі №2-1444, а також рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.03.2012 у справі №2-1217, на праві власності належать відповідно комплекс будівель та споруд (вул. Р. Шевчука, 43, с. Кинашів) та нежитлова будівля, а саме магазин господарчих товарів (вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м. Тульчин).

Відповідно до ч.1, 2 120 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час набуття права власності відповідачем) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно із ч.6 ст.120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Після укладення договорів купівлі-продажу нежитлових будівель і державної реєстрації нотаріусом прав власності на них у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні будівлі.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням ст.206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що до правовідносин, які виникли між сторонами у межах цієї справи та стосуються набуття відповідачем прав на земельну ділянку, підлягає застосуванню спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на момент набуття права власності на нежитлові приміщення, якою не було передбачено необхідності формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у разі набуття права власності на нежитлові будівлі.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі №646/4738/19, постанові Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі №644/3932/18-ц, від 02.07.2024 року у справі №644/8837/19, від 09.04.2025 у справі №641/4273/19.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2024 у справі №646/4738/19).

Згідно з ч.1, 2 ст.16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, для застосування положень ст.1212 ЦК України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Як вбачається з акта обстеження земельних ділянок від 06.06.2023 року, комісією Тульчинської міської ради, в тому числі за участю спеціаліста-землевпорядника за допомогою супутникового геодезичного пристрою, було встановлено фактичні площі земельних ділянок, якими користується відповідач, а саме 289,0 кв.м. (вул. Миколи Леонтовича, 57-є, м. Тульчин) та 0,5908 га (вул. Р. Шевчука, 43, с. Кинашів).

Враховуючи площі об`єктів нерухомого майна, право власності на які належить відповідачу, а також плани земельних ділянок, долучені до акта обстеження від 06.06.2023 року, беручи до уваги те, що відповідачем не спростовано фактичні площі земельних ділянок, якими він користується, визначені комісійно, колегія суддів приймає акт обстеження земельних ділянок від 06.06.2023 року як належний та допустимий доказ у розумінні статей 76, 77 ГПК України на підтвердження користування відповідачем земельними ділянками саме в таких площах.

Доводи апелянта щодо неврахування того, що об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають у власності не лише апелянта, а й інших осіб, не заслуговують на увагу, оскільки, як убачається зі змісту акта обстеження від 06.06.2023 року, обміри спірної земельної ділянки комісією проводилися за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - власників об`єктів нерухомого майна, які також розташовані на цій земельній ділянці. Окрім того, зазначеним особам було нараховано суми безпідставно збережених коштів, які ними сплачені у добровільному порядку.

Щодо тверджень скаржника про його незалучення до обстеження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна відповідача, а також до роботи комісій, створених міською радою, апеляційний суд зазначає, що такі твердження спростовуються листами-повідомленнями Тульчинської міської ради, адресованими ОСОБА_3 , а саме: від 27.03.2023 - щодо здійснення виїзду на спірні земельні ділянки (т.1, а.с. 51); від 05.07.2023 - про результати роботи Комісії з вимогою усунути порушення (т.1, а.с.71); від 13.03.2024 - про проведення засідання Комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Тульчинської міської територіальної громади (т.1, а.с.78).

Окрім того, твердження апелянта про наявність реального конфлікту інтересів між одним із депутатів міської ради та відповідачем, що нібито зумовило упередженість у діях Комісії з розгляду депутатського звернення депутатів Тульчинської міської ради, є безпідставними, оскільки мають виключно характер припущення та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Натомість, апеляційним судом встановлено, що обстеження земельних ділянок здійснювалося комісійно, у межах повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства, що виключає можливість упередженого прийняття відповідних рішень.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, набувши у приватну власність нежитлові приміщення, був зобов`язаний звернутися до Тульчинської міської ради як власника земельних ділянок з метою оформлення правовстановлюючих документів на користування ними, однак таких дій не вчинив, а тому як фактичний користувач спірних земельних ділянок, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки, Тульчинської міської ради, зберіг у себе кошти у розмірі орендної плати, які мав заплатити за користування ними, зобов`язаний повернути ці кошти міській раді на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17.

Щодо розміру безпідставно збережених коштів, апеляційний суд зазначає наступне.

Досліджуючи розмір належної до сплати орендної плати за користування спірними земельними ділянками, апеляційним судом враховується, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п.288.5 ст.288 ПК України.

Згідно з абз.3 ч.1 ст.13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Зважаючи на наведені норми, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, у розмірі якої нараховано до стягнення спірну суму безпідставно збережених грошових коштів здійснюється на основі нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки.

Статтею 12 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (ст.13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5 - 7 років (ст.18 цього Закону).

Відповідно до ч.2 ст.20 та ч.3 ст.23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Такий витяг видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 29.06.2023 ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надало витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок (т.1, а.с.99-101).

Згідно актів №24 від 25.03.2024 (т.1, а.с.91), №25 від 25.03.2024 (т.1, а.с.95) визначення та нарахування розміру безпідставно збережених коштів здійснювалось з урахуванням нормативної грошової оцінки на підставі вищевказаних витягів з технічної документації.

З огляду на імперативний характер регулювання порядку визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки та встановлений факт нарахування розміру безпідставно збережених коштів з урахуванням витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку, колегія суддів, перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку безпідставно збережених грошових коштів, дійшла висновку про його арифметичну правильність.

Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів, заподіяних Тульчинській міській територіальній громаді в особі Тульчинської міської ради, нараховано за період з 01.06.2020 до 01.06.2023 і становить 286261,51 грн.

Апелянт будь-яких доказів, в т.ч. здійсненого контррозрахунку, в спростування вказаного розрахунку позивача всупереч положенням ч.3, 4 ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України не надав.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що відповідач звертався до міської ради із заявою про надання дозволу на розробку і виготовлення технічної документації на спірні земельні ділянки (т.1, а.с.277), а тому виконав свій обов`язок щодо оформлення права користування вказаною землею, суд до уваги не приймає, оскільки положення глави 83 ЦК України, якою регулюються спірні правовідносини і обґрунтовується позов, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. При розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, чому відповідач не оформив право користування даною земельною ділянкою, в тому числі, і якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Відтак, посилання відповідача на тривале, незважаючи на активні дії відповідача, неукладення між сторонами договору оренди спірних земельних ділянок в контексті застосування норм ст.1212 ЦК України є необґрунтованим.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з розглядом справи за відсутності відповідача та його представника і відмовою в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та позбавлення можливості подати додаткові докази, колегія суддів зазначає таке.

За змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи відкладався неодноразово. При цьому, відповідач та його представник брали участь у судових засіданнях 23.06.2025, 14.07.2025, 10.09.2025 (лише представник відповідача), що підтверджується відповідними протоколами судових засідань.

Таким чином, правова позиція відповідача була заслухана судом першої інстанції та викладена у відзиві на позовну заяву, при цьому будь-яких заяв або клопотань про зміну такої позиції відповідач не подавав.

Крім того, апеляційним судом зі змісту протоколу судового засідання від 14.07.2025 року встановлено, що під час вирішення питання про можливість закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду суд з`ясовував, чи всі докази у справі подані її учасниками, на що представник відповідача зазначив, що всі докази у справі подано, що спростовує відповідні доводи апелянта.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом першої інстанції були вжиті всі необхідні заходи для завчасного та належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалася, правову позицію відповідача було заслухано у судових засіданнях та викладено у відзиві на позовну заяву, при цьому будь-яких заяв чи клопотань про її зміну відповідач не подавав, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права та відсутність порушення процесуальних прав відповідача, у тому числі права на доступ до правосуддя, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Вінницької області від 01.10.2025 без змін, з огляду на що апеляційна скарга ФОП Швейбиша Ю.І. задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2025 у справі №924/596/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тектоніка" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.