ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/4552/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційні скарги Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 (Пономаренко Є. Ю. -головуючий, судді Коротун О.М., Буравльов С. І.) у справі

за позовом Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви

до Національного заповідника "Києво-Печерська лавра",

треті особи які, не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні:

позивача - Київська Митрополія Української Православної Церкви, відповідача - Міністерство культури України,

особи, які не брали участі у справі та вважають, що порушені їх права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,

про визнання недійсним правочину,

1. Короткий зміст судових рішень

1.1. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви звернулася з позовом до Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" у якому просив визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, укладеного 19.07.2013 між Заповідником та Монастирем, застосувати наслідки недійсності правочину щодо односторонньої відмови Заповідника від цього Договору шляхом визнання за Монастирем права користування майном відповідно до умов Договору.

Позов обґрунтованого тим, що у 2013 році на підставі Договору позивачу були передані у безоплатне користування зазначені у цьому Договорі споруди Києво-Печерської Лаври. Монастирем 10.03.2023 від Заповідника отримано лист (попередження) №04-24/222, яким відповідач попередив позивача про розірвання Договору з 29.03.2023 на підставі пункту 8.1 цього Договору. Цей односторонній правочин про розірвання Договору позивач вважає неправомірним, немотивованим та таким, що не породжує для нього жодних правових наслідків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 у справі № 910/4552/23 відмовлено у задоволенні позову.

Місцевий господарський суд, зокрема, встановив обставини нікчемності укладеного між сторонами спору договору з огляду на його вчинення у простій письмовій формі без дотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину щодо користування будівлею/іншою капітальною спорудою строком понад три роки відповідно до статей 220, 793, 828 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

1.2. За апеляційною скаргою Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної церкви на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 Північним апеляційним господарським судом відкрито апеляційне провадження у справі № 910/4552/23.

1.3. Також до Північного апеляційного господарського суду звернулись з апеляційними скаргами особи, які не брали участі у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в порядку частини першої статті 254 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), в яких просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення впливає на їх права, інтереси та обов`язки, як ченців Монастиря, оскільки вони на законних підставах постійно проживають на території Києво-Печерської Лаври.

Отже, апелянти вважають, що рішення суду про відмову у задоволенні позову зачіпає їх релігійні права як осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та/або обов`язки.

1.4. Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2025, зокрема відкрито провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та призначено їх до розгляду у судовому засіданні.

1.5. У подальшому за результатами розгляду скарг у відкритому судовому засіданні 13.11.2025 судом апеляційної інстанції прийнято ухвалу, якою апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закрито.

1.6. Прийнята ухвала обґрунтована тим, що рішенням місцевого господарського суду від 09.08.2023 не вирішувалося питання про права та обов`язки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а лише з`ясовувались обставини правомірності односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, укладеного 19.07.2013 між Заповідником та Монастирем.

2. Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, та інших учасників справи.

2.1. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із касаційними скаргами, в яких просять скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 у справі № 910/4552/23 та направити справу для продовження розгляду його апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2023.

У касаційній скарзі скаржники із посиланням на абзац другий частини другої статті 287 ГПК України зазначили, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, зокрема частину першу статті 50 та частину першу статті 254 цього Кодексу, позаяк після відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення суду по суті спору не вирішив питання про його залучення до участі в цій справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

2.2. Скаржники вважають, що з аналізу статей 41, 50, 254 ГПК України вбачається, що у справах позовного провадження немає такої окремої категорії учасників справи, як "особи, щодо яких вирішені права та обов`язки", а є лише сторони і треті особи. Позивач уважає, що наділяючи процесуальним правом на апеляційне оскарження осіб, які не брали участі у справі, а суд вирішив питання про їх права, інтереси та/або обов`язки, законодавець в частині першій статті 254 ГПК України мав на увазі саме третіх осіб, яких суд першої інстанції не залучив до участі у справі.

2.3. Скаржники зауважують, що рішення суду першої інстанції безпосередньо впливає на права, інтереси та обов`язки всіх ченців Монастиря, навіть без прямого зазначення про це у рішенні суду першої інстанції, зокрема права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на проживання у келіях монастиря, на свободу совісті та віросповідання, користування культовими будівлями.

Скаржники вважають, що суд апеляційної інстанції обмежив право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на доступ до суду задля захисту порушених оскаржуваним судовим рішенням у цій справі гарантованих статтями 35 Конституції України прав ченців на житло (проживання у келії) та на свободу світогляду і віросповідання, що не відповідає основним засадам судочинства, зокрема принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) "право на справедливий суд". Скаржники зауважують, що згідно з Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені.

На думку скаржників, постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного Суду від 12.06.2023 року у справі №607/15144/20 передбачено, що норми національного законодавства регулюють відносини, що виникають з приводу користування келією, яка вважається житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

2.4. Крім цього скаржники вважають, що оскаржувана ухвала про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постановлена незаконним та неповноваженим складом суду - тобто за наявності нерозглянутого колегією суду самовідводу судді Коротун О.М., який безпідставно залишено без розгляду. Мотиви суду, що самовідвід суддею Коротун О. М. заявлено після спливу строку, визначеного частиною третьою статті 38 ГПК України (після оголошення позивачем в судовому засіданні заяви про відвід вказаної судді), не відповідають застосованій нормі, оскільки вона не містить положення про « 10-денний строк» у випадку заявлення суддею самовідводу, таке обмеження відноситься тільки до випадку заявлення відводу учасником справи, а тому суд не мав права залишати без розгляду заяву про самовідвід судді Коротун О.М.

2.5. Скаржники звернулись до Суду з клопотанням про зупинення касаційного провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 607/15144/20 (провадження № 14-29цс25) за позовом ОСОБА_3 до Релігійної організації

«Спасо-Преображенський монастир Української греко-католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Клопотання обґрунтоване тим, що 25 червня 2025 року Велика Палата Верховного Суду в межах справи № 607/15144/20 звернулася до Європейського суду з прав людини з приводу надання консультативного висновку у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням у контексті статей 6, 8, 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачено Протоколом № 16 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суть спору полягає у визначенні права колишньої монахині на користування келією у приміщенні монастиря, де вона була зареєстрована за згодою Релігійної організації як власника житлового приміщення, і тривалий час проживала. Позивачка зазначила, що не може потрапити до приміщення через заміну замків і дії представників монастиря, тоді як іншого житла не має. Релігійна організація просила визнати, що позивачка втратила право користування вказаним приміщенням, посилаючись на припинення її чернечого статусу та канонічні норми.

Так, Велика Палата Верховного Суду в межах запиту на підставі Протоколу №16 до Конвенції сформулювала питання: - чи є приміщення культових споруд - монастирів (келії) житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

2.6. Міністерство культури України у поданому запереченні на клопотання про зупинення касаційного провадження та передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначило, що у справі № 910/4552/23 досліджується питання, чи Національний заповідник «Києво-Печерська лавра» мав право вчиняти правочин щодо одностороньої відмову від договору № 2 (це питання має встановити суд), а отже рішення по справі № 607/15144/20 щодо встановлення права користування житлом фізичною особою не буде мати правових наслідків для справи №910/4552/23, а також питання, на які посилається заявник у клопотанні про передачу справи № 910/4552/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із наявністю виключної правової проблеми вже розглядаються Великою Палатою Верховного Суду по справі №607/15144/20 (провадження № 61-1203св24).

2.7. Заявлені клопотання про зупинення касаційного провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 607/15144/20 (провадження № 14-29цс25) за позовом ОСОБА_3 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української греко-католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, не підлягають задоволенню, оскільки спір у вказаній справі стосується права колишньої монахині на користування келією у приміщенні монастиря, де вона була зареєстрована, за згодою релігійної організації, як власника житлового приміщення, тоді як спір у справі №910/4552/23 виник між Заповідником та Монастирем щодо правомірності односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, а отже у різних правовідносинах.

2.8. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Таким чином, правовідносини у вказаних справах № 910/4552/23 та №607/15144/20 не є подібними.

2.9. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви звернулась до Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі наявності у справі виключної правової проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у питаннях, щодо порушення прав, обов`язків та інтересів ченців у справах щодо користування культовими будівлями монастиря.

На думку заявника, предмет спору полягає у забезпеченні реалізації права священнослужителів монастиря на безперешкодне користування культовими будівлями, яке є невід`ємною складовою їхнього права на свободу віросповідання і релігійну практику, а також у відновленні законних умов для повноцінного функціонування монастиря як релігійної організації.

Відсутність правового регулювання у даному питанні породжує непослідовність у правозастосуванні та обумовлює необхідність подолання прогалини у чинному законодавстві щодо цього питання.

2.10. Розглянувши подане клопотання, Суд відмовляє в його задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 303 ГПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. При цьому підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду передбачені статтею 302 ГПК України.

Отже, якщо учасник справи звертається до Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду на підставі частин першої-четвертої статті 302 ГПК України, він має обґрунтувати, від якого саме правового висновку палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду є необхідність відступити. Якщо ж учасник справи звертається до суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої цієї статті, зважаючи на те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, учаснику справи також необхідно обґрунтувати наявність такої виключної правової проблеми саме у цій справі.

Таким чином, касаційний суд, з урахуванням відповідного обґрунтування поданого заявником клопотання, зважаючи на обставини справи та відповідні критерії, за наявності яких можлива передача справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, приймає рішення про наявність/відсутність підстав для задоволення клопотання про передачу справи на палату, об`єднану палату або Велику Палату Верховного Суду.

2.11. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Отже, з наведеної норми права, а також частини п`ятої статті 302 ГПК України вбачається, що справа з указаної підстави може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовчої практики.

Виходячи з наведених критеріїв, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має бути обґрунтовано її наявність за кількісним та якісним вимірами, наприклад, наведено інші справи різних юрисдикцій у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення тощо.

2.12. Як вбачається зі змісту клопотання позивача, воно не містить посилання на конкретно визначену процесуальним законодавством підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як того вимагають положення статті 302 ГПК України, що саме по собі не може бути підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а також фактично зводиться до незгоди з оскаржуваним процесуальним рішенням, посилаючись на наявність виключної правової проблеми щодо порушення прав, обов`язків та інтересів ченців у справах щодо користування культовими будівлями.

Заявник не навів прикладів неоднакової та суперечливої судової практики з поставленого питання та, відповідно, наявності виключних правових проблем у невизначеній кількості спорів щодо наведеного питання.

Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументованого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, у тому числі існування правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема.

Отже, заявлене клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критерієм, які б надавали можливість подолати бар`єр означених показників, а обставини, наведені у клопотанні, не дають підґрунтя вважати, що існують підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2.13. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української православної церкви та Київська Митрополія Української Православної Церкви у поданих відзивах на касаційні скарги ОСОБА_2 просить задовольнити касаційні скарги та зазначає, що ченці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 так само перебувають у певних правових та фактичних відносинах зі стороною справи - позивачем, та мають певні права щодо предмета спору і, як наслідок, рішення у справі може вплинути на їх права і обов`язки щодо позивача.

3. Розгляд касаційних скарг та позиція Верховного Суду

3.1. Ухвалами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2025 та від 18.12.2025 (колегія суддів у складі: Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Cлуч О. В.), зокрема відкрито касаційне провадження у справі № 910/4552/23 та прийнято до розгляду касаційні скарги Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 у справі № 910/423/23 у порядку письмового провадження.

За змістом статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Розгляд цих касаційних скарг здійснено у межах розумних строків з урахуванням перебування суддів у відпустці та на лікарняному.

Здійснивши розгляд касаційних скарг у письмовому провадженні, дослідивши наведені у них доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

3.2. Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України, статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

3.3. Частиною першою статті 254 ГПК України також передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто, частиною першою статті 254 ГПК України визначено право учасника справи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, а також право іншої особи, яка не була учасником справи оскаржити судове рішення, за умови якщо у ньому містяться висновки (судження) про її права, інтереси та (або) обов`язки у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову за результатами розгляду справи.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Подібна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.08.2023 у справі № 707/3085/21.

3.4. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права з огляду на статтю 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до правосуддя, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (справа "Голуб проти України").

3.5. В такий спосіб, якщо скаржник лише зазначає про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для перегляду судового рішення в апеляційному порядку, а підлягають доведенню ним та, відповідно, перевірці судом.

При цьому суд зазначає, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 254, 272 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та/або обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, тобто скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та/або обов`язки, та про які саме.

3.6. Апеляційний господарський суд приймаючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, дійшов висновку, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду в цій справі не стосується прав та (або) обов`язків чи законних інтересів скаржника, з огляду на відсутність безпосереднього правового зв`язку між скаржником та оскаржуваним судовим рішенням, виходячи із його доводів, викладених в апеляційній скарзі, та змісту правовідносин, щодо яких виник спір у цій справі.

В оскаржуваному рішенні не містяться судження про права, інтереси та (або) та обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у правовідносинах, що виникли між учасниками цієї справи (Заповідником та Монастирем), а в мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного рішення не наведено висновків про права, інтереси та (або) обов`язки вказаних осіб.

В тому числі це судове рішення не містить жодних посилань/вказівок на необхідність звільнення скаржниками конкретних приміщень (келій), які використовуються ними як житло, або висновків щодо обмеження скаржників у свободі вибору світогляду та віросповідання.

Оскаржуване судове рішення стосується виключно дослідження правомірності вчиненого Заповідником (відповідачем) одностороннього правочину щодо відмови від укладеного із Монастирем договору № 2 від 19.07.2013 внаслідок порушення його умов позивачем як орендарем спірного нерухомого майна.

Тобто спір у справі, що переглядається, виник стосовно прав та обов`язків юридичних осіб - Заповідника і Монастиря як сторін господарського договору щодо надання в користування нерухомого майна державної власності (культових будівель і споруд). При цьому фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є ченцями Монастиря (орендаря за спірним договором та позивача у справі), не є сторонами цього спору, а судове рішення місцевого господарського суду про відмову в позові за наслідком розгляду господарського спору безпосередньо не стосується їх прав, інтересів та обов`язків.

3.7. Зазначений підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду, яка підтверджена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21 де зазначено, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у його мотивувальній частині містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у його резолютивній частині суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (правовий висновок, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г).

3.8. Особа, яка не брала участі у справі внаслідок відкриття провадження за її апеляційною скаргою користується процесуальними правами й несе процесуальні обов`язки учасника справи, однак у розумінні статті 41 ГПК України вона не є учасником справи, оскільки не є стороною чи третьою особою у цій справі.

Водночас за приписами пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21, постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112, від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16, від 17.10.2022 у справі № 904/6084/21, а також постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 17.05.2018 у справі № 904/5618/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 11.07.2018 у справі № 5023/4734/12, від 04.10.2018 у справі №5017/461/2012, від 29.11.2018 у справі № 918/115/16, від 04.12.2018 у справі № 906/1764/15, від 06.12.2018 у справі № 910/22354/15, від 11.12.2018 у справі № 916/2878/14, від 15.01.2019 у справі № 7/74, від 11.04.2019 у справі № 8/71-НМ, від 03.06.2019 у справі № 910/6767/17, від 09.07.2019 у справі № 905/257/18, від 12.09.2019 у справі № 905/946/18, від 12.09.2019 у справі № 905/947/18, від 11.09.2019 у справі № 4/2023-10, від 05.05.2020 у справі № 910/9254/18, від 28.09.2021 у справі №908/2899/13, від 07.02.2024 у справі № 5023/3214/11.

3.9. З наведеного вбачається, що апеляційний господарський суд за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки повинен був відкрити апеляційне провадження. Після відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції мав першочергово з`ясувати: 1) чи прийнято оскаржуване судове рішення про права, інтереси та/або обов`язки скаржника, 2) про які саме, 3) в якій саме частині судового рішення прямо вказано про таке, та після встановлення наявності цих обставин - вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення.

Водночас, у випадку встановлення, що права, інтереси та/або обов`язки заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права та/або обов`язки, та/або інтереси стосовно сторін у справі судом не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, що і було здійснено судом, тому в цій частині процесуальні дії апеляційного господарського суду відповідають приписам господарського процесуального законодавства та практики його застосування.

3.10. При цьому суд дослідив доводи ОСОБА_1 , що він має право на апеляційне оскарження, оскільки є ченцем монастиря та постійно проживає на території Києво-Печерської Лаври, а суд вирішив питання про його права, інтереси та обов`язки щодо його безперешкодної можливості здійснювати релігійні обряди у культових будівлях, якими користувалася релігійна громада відповідно до договорів від 17.062016 №1-б та №2-б.

3.11. Оцінюючи наведені доводи суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом не вирішувалось питання щодо прав та обов`язків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а лише з`ясовувались обставини правомірності односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, укладеного 19.07.2013 між Заповідником та Монастирем.

Так, спірні правовідносини виникли саме між Заповідником та Монастирем, які є сторонами договору № 2.

Разом з тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є стороною означеного договору.

3.12. Колегія суддів нагадує, що особа, яка не брала участі у справі, вправі оскаржити судове рішення, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та/або обов`язки. При цьому особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статті 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та/або обов`язки (пункт 18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3). Тобто законодавець гарантує процесуальне право особи, яку не було залучено до участі у справі, на оскарження судового рішення, яке, на її думку, зачіпає її права, інтереси та/або обов`язки. Зазначене є гарантією реалізації права на справедливий суд у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

3.13. Так, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі "Надточій проти України" (заява № 7460/03) та в пункті 23 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 "Гурепка проти України № 2" (заява № 38789/04) наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

3.14. Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді. Суд наголошує, що право бути почутим є одним із ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

3.15. Про обов`язок суду забезпечити особі, яка звернулася за судовим захистом, право "бути почутою" шляхом належної оцінки судом доводів та аргументів такої особи, викладених в її заяві (скарзі), з метою реалізації основних принципів правосуддя, зокрема принципу змагальності, неодноразово і послідовно зазначала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.11.2023 у справі № 2610/7240/2012, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.11.2018 у справі № 1326/1314/2012.

3.16. Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 реалізували своє право "бути почутим" у суді апеляційної інстанції. Апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі, постановленій за наслідком проведення судового засідання, що відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах №62/112 та № 925/1600/16, надав відповіді на усі доводи скаржників, викладені в апеляційній скарзі.

3.17. З огляду на зазначене, доводи скаржників, що апеляційний суд обмежив заявників апеляційної скарги у праві на доступ до правосуддя шляхом закриття апеляційного провадження за їх скаргами не свідчить про недопуск до правосуддя та/або порушення статті 6 Конвенції, адже суд апеляційної інстанції на виконання положень процесуального законодавства, якими врегульовано порядок та алгоритм дій суду апеляційної інстанції в разі надходження апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, проте вважала, що суд першої інстанції вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, з`ясував, що оскаржуване апелянтами судове рішення у справі № 910/4552/23 безпосередньо не впливає на права, інтереси та обов`язки заявників, а тому постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України.

3.18. Суд також зауважує, що юридичні підстави та особливості реалізації права на свободу світогляду і віросповідання, що включає право безперешкодно здійснювати релігійні обряди у культових будівлях, на яке посилаються заявники у цій справі, а також право на житло не є об`єктом розгляду в межах цього господарського спору, пов`язаного з визнанням недійсним правочину щодо односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, а отже, не належать до предмета доказування в розумінні частини другої статті 76 ГПК України.

3.19. Європейська комісія з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria) вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, не передбаченої законом.

3.20. Тобто поняття "суд, встановлений законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

З огляду на таке колегія суддів зазначає, що спір щодо прав на свободу світогляду і віросповідання, на житло ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як ченців монастиря, не може бути вирішений господарським судом, оскільки такий суд не є "судом, встановленим законом" для розгляду цієї категорії судових спорів у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

3.21. Доводи скаржників щодо того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають правовий зв`язок з позивачем, визначений в положенні статуту останнього щодо обов`язку ченця проживати у монастирі та постійно звершувати богослужіння у культових спорудах на території православного монастирського комплексу Києво-Печерської Лаври судом не приймається до уваги, оскільки зазначене також не є предметом розгляду у цій справі, отже неврегульовані питання між Монастирем та окремими фізичними особами, що підпорядковані Монастирю або перебувають із позивачем у трудових, майнових, житлових, довірчих чи інших цивільно-правових відносинах, підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.06.2023 у справі № 607/15144/20.

3.22. Посилання скаржника на те, що оскаржувана ухвала про закриття апеляційного провадження від 13.11.2025 постановлена незаконним та неповноваженим складом суду за наявності нерозглянутого колегією суду самовідводу судді Коротун О.М., суд оцінює критично, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 38 ГПК України передбачено, що відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

З процесуальних документів у цій справі убачається, що суддю Коротун О. М. визначено членом судової колегії з розгляду справи 20.10.2025.

Ухвалу про прийняття апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 у справі №910/4552/23 до провадження колегії суддів у складі Пономаренко Є.Ю. - головуючий суддя, судді: Буравльов С. І., Коротун О.М. постановлено 22.10.2025.

Ухвалою від 29.10.2025 після проведення підготовчих дій справу №910/4552/23 призначено до розгляду у судовому засіданні 13 листопада 2025 року о 10 год. 30 хв.

Суддею Коротун О. М. заявлено самовідвід від розгляду даної справи у судовому засіданні 13.11.2025, а отже після спливу строку, визначеного частиною третьою статті 38 ГПК України, що є підставою для залишення вказаної заяви без розгляду на підставі статті 118 ГПК України.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Отже, законодавець передбачив можливість заявлення самовідводу після закінчення встановленого строку, але виключно у виняткових випадках, коли заявнику не могло бути відомо про обставини, що стали підставою для відводу, до спливу цього строку. У такому разі самовідвід повинен бути заявлений не пізніше двох днів із моменту, коли заявник дізнався або міг дізнатися про відповідні обставини. Проте, суддею Коротун О. М. не заявлено про такі обставини.

Зазначене було досліджено апеляційним судом та викладено в ухвалі від 13.11.2025 відповідно до вищенаведених норм ГПК України.

4. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

4.1. Доводи скаржників про порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 41, 50, пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України, статті 129 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції при ухваленні оскаржуваної ухвали про закриття апеляційного провадження за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.

4.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

4.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

4.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційних скаргах, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційні скарги Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

4.5. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (осіб, які не брали участі у справі) на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 у справі № 910/4552/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ