УХВАЛА

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 914/140/24

провадження № 12-60гс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи № 914/140/24

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс»

на постановуЗахідного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 (з урахуванням ухвали про виправлення описки) (головуючий суддя ОСОБА_19 , судді ОСОБА_20 , ОСОБА_21 )

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс»

до

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Домусгруп»,

2) ОСОБА_22 ,

3) ОСОБА_23 ,

4) ОСОБА_24 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Львів»,

просолідарне стягнення боргу, пені, інфляційних втрат,

УСТАНОВИЛА:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (далі - Фінансова компанія, позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домусгруп» (далі - ТОВ «Домусгруп», відповідач 1), ОСОБА_22 (далі також - відповідач 2), ОСОБА_23 (далі також - відповідач 3), ОСОБА_24 (далі також - відповідач 4) про солідарне стягнення боргу, пені, інфляційних втрат.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - АТ «АКБ «Львів», третя особа) 05.12.2019 за договором відступлення права вимоги передало позивачу право вимоги до ТОВ «Домусгруп» щодо стягнення заборгованості за генеральним договором кредитної лінії № 12/К/17, а також права за договорами поруки, іпотеки та застави.

3. Ураховуючи факт набуття права вимоги до відповідачів, а також неналежне виконання ними умов кредитного договору, Фінансова компанія (з урахуванням заяви про зміну підстав позову в частині, що була прийнята судом) просила суд солідарно стягнути з відповідачів:

1) заборгованість зі сплати тіла кредиту в розмірі 1 240 959,68 грн, а також нараховану на цю заборгованість:

- пеню за період з 01.04.2018 по 03.07.2020 у розмірі 462 950,58 грн;

- інфляційні втрати за період з квітня 2019 року по лютий 2022 року у розмірі 257 864,34 грн;

2) заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 133 916,66 грн, а також нараховану на цю заборгованість:

- пеню за період з 10.04.2019 по 03.07.2020 у розмірі 45 653,12 грн;

- інфляційні втрати за період з квітня 2019 року по лютий 2022 року у розмірі 27 827,12 грн;

3) заборгованість зі сплати комісійної винагороди у розмірі 13 200,00 грн, а також нараховану на цю заборгованість:

- пеню за період з 01.04.2018 по 03.07.2020 у розмірі 1 116,70 грн;

- інфляційні втрати за період з жовтня 2018 року по лютий 2022 року в розмірі 1 763,60 грн.

4. Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.10.2024 позов задоволено частково:

Стягнуто солідарно з ТОВ «Домусгруп», ОСОБА_23 та ОСОБА_24 на користь Фінансової компанії 2 031 030,29 грн, з яких: 1 240 959,68 грн заборгованості за тілом кредиту; 128 164,37 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом; 6 000,00 грн заборгованості за комісією; 370 174,80 грн пені, нарахованої на заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією; 285 731,44 грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією.

У задоволенні решти позовних вимог Фінансової компанії до ТОВ «Домусгруп», ОСОБА_23 та ОСОБА_24 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог Фінансової компанії до ОСОБА_22 відмовлено повністю.

Повернуто Фінансовій компанії з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 48 928,98 грн, сплачений згідно з платіжним документом від 11.10.2023 №5659-5344-4795-5601.

Стягнуто з ТОВ «Домусгруп», ОСОБА_23 та ОСОБА_24 на користь Фінансової компанії по 10 155,13 грн судового збору та по 18 592,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Фінансової компанії на користь ТОВ «Домусгруп» 2 816,00 грн, на користь ОСОБА_22 15 000,00 грн, на користь ОСОБА_23 4 224,00 грн та на користь ОСОБА_24 4 224,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

5. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Фінансової компанії про солідарне стягнення з ТОВ «Домусгруп», ОСОБА_23 та ОСОБА_24 кредитної заборгованості, пені та інфляційних втрат є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи у розмірі, визначеному судом.

6. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції частково скасував.

Пункт 2 рішення виклав в іншій редакції: стягнути солідарно з ТОВ «Домусгруп», ОСОБА_23 та ОСОБА_24 на користь Фінансової компанії 1 667 877,86 грн, з яких: 1 240 959,68 грн заборгованість за тілом кредиту; 128 164,37 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 6 000,00 грн заборгованість за комісією; 7 022,37 грн пені, нарахованої на заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією; 285 731,44 грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією.

Пункт 7, 8, 9 рішення виклав в іншій редакції:

- стягнути з ТОВ «Домусгруп» на користь Фінансової компанії 8 339,53 грн судового збору та 18 592,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (пункт 7);

- стягнути з ОСОБА_23 на користь Фінансової компанії 8 339,53 грн судового збору та 18 592,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (пункт 8);

- стягнути з ОСОБА_24 на користь Фінансової компанія 8 339,53 грн судового збору та 18 592,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (пункт 9).

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Стягнув з Фінансової компанії на користь ТОВ «Домусгруп» 9 304,79 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

7. Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову дійшов висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

8. Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з пунктом 2.1.5 генерального договору кредитної лінії від 23.02.2017 № 12/К/17 ТОВ «Домусгруп» було надано два транші кредитних коштів: 550 000,00 грн та 750 000,00 грн. Відповідно строк кредитування визначений двома датами по кожному з траншів, а саме 28.02.2019 та 09.04.2019. Нарахування пені повинно припинитися після 28.02.2019 за першим траншем та після 09.04.2019 за другим траншем.

9. За висновком суду апеляційної інстанції кредитодавець у межах строку кредитування має право нараховувати та стягувати проценти за користування коштами, а поза межами строку кредитування має право застосовувати до боржника норми статті 625 ЦК України.

10. Суд апеляційної інстанції, частково відмовляючи у стягненні пені, зазначив, що правомірним є нарахування пені до 28.02.2019 по першому траншу та до 09.04.2019 по другому траншу (з урахуванням пункту 2.1.6 генерального договору кредитної лінії № 12/К/17), що загалом становить 7 022,37 грн.

11. Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову Фінансової компанії про стягнення 363 152,43 грн пені, нарахованої на заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією, та викладення пунктів 2, 7, 8, 9 рішення Господарського суду Львівської області від 28.10.2024 в новій редакції - скасувати та у цій частині залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 28.10.2024.

12. Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

13. Узагальнені доводи скаржника зводяться до того, що суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про те, що висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів пені після 09.04.2019 є помилковим, оскільки з 10.04.2019, за позицією Верховного Суду, позивач мав право нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати згідно із частиною другою статті 625 ЦК України. Скаржник вважає, що цей висновок здійснений апеляційним судом без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та у постановах Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 16.01.2025 у справі № 916/828/24.

14. ТОВ «Домусгруп» у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 у справі № 914/140/24 - без змін. Також ТОВ «Домусгруп» просить стягнути з Фінансової компанії 100 000,00 грн витрат які будуть понесені на отримання професійної правничої допомоги. При цьому ТОВ «Домусгруп» звертає увагу суду на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 758/16162/19 та від 02.07.2025 у справі № 754/14103/17.

15. ОСОБА_22 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 у справі № 914/140/24 - без змін. Також у відзиві зазначено про понесення відповідачем 2 витрат на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн та про те, що докази понесення таких витрат будуть надані в порядку, визначеному ГПК України.

16. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 04.11.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Фінансової компанії на постанову суду апеляційної інстанції.

17. Ухвалою від 18.12.2025 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною третьою статті 302 ГПК України.

18. Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив таке.

19. За приписами частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

20. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 26.02.2025 у справі № 758/16162/19, зокрема, зазначив таке:

«У справі, яка переглядається, судом установлено, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року. Умовами договору позики, укладеного 01 серпня 2017 року між (позикодавцем) та (позичальником), передбачено зобов`язання повернути позикодавцю борг до 30 травня 2018 року, а пеня нарахована позивачем після настання строку повернення позики.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) - 30 травня 2018 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

21. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц дійшла таких висновків:

«У справі, яка переглядається, судом установлено, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року. Умовами договору позики, укладеного 01 серпня 2017 року між (позикодавцем) та (позичальником), передбачено зобов`язання повернути позикодавцю борг до 30 травня 2018 року, а пеня нарахована позивачем після настання строку повернення позики. Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) - 30 травня 2018 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17, провадження № 61- 2636св21; від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19, провадження № 61-42св22. Наведена судова практика Верховного Суду щодо порядку обчислення пені є незмінною».

22. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.03.2025 у справі № 463/3981/22 зроблені такі висновки:

«У кредитодавця / позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

З аналізу наведених постанов Верховного Суду вбачається, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договором строку згідно зі статтею 625 ЦК України».

23. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 754/14103/17 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.03.2025 у справі № 463/3981/22, зокрема, зазначив таке:

«У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики від 13 лютого 2015 року, умовами якого передбачено зобов`язання відповідача повернути позикодавцю борг до 13 квітня 2015 року. Пеня нарахована позивачем після настання строку повернення позики до моменту звернення до суду станом на 25 жовтня 2017 року за 925 календарних днів.

Суди не врахували, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики), немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вимог про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, позивач не заявляв.

Тому судові рішення в частині стягнення пені належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у її стягненні».

24. В означених вище справах № 758/16162/19 та № 754/14103/17 перед судом ставилося питання щодо наявності / відсутності підстав для стягнення пені нарахованої після настання строку повернення позики / кредиту, встановленого у договорі, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України на суму основної заборгованості та заборгованості зі сплати процентів.

25. Як свідчить зміст постанов Верховного Суду у вказаних справах, суд дійшов висновків про відсутність правових підстав для нарахування, зокрема, передбаченої договором пені за невиконання умов договору, яка нарахована після настання строку позики, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.

26. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду має намір відступити від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, які викладені у постановах від 02.07.2025 у справі № 754/14103/17 та від 26.02.2025 у справі № 758/16162/19, з огляду на таке.

27. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

28. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

29. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

30. Водночас за змістом частини першої статті 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

31. Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

32. Згідно із частинами першою та другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

33. За змістом частини першої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

34. Отже, з огляду на те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за таке порушення, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами має наслідком обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

35. Оскільки позичальник порушив взяті на себе за кредитним договором зобов`язання зі своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, і ці обставини є доведеними, то застосовуються приписи статей 546, 549 ЦК України.

36. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що за змістом приписів параграфа 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 у справі № 489/192/17).

37. Отже, наявні різні підходи щодо застосування Верховним Судом норм права, а саме частини першої статті 1050 та параграфа 2 глави 49 ЦК України, стосовно наявності / відсутності підстав для стягнення передбаченої договором пені після настання строку повернення кредиту / позики, визначеного у договорі, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

38. З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від правового висновку щодо застосування частини першої статті 1050 ЦК України у частині відсутності у кредитодавця / позикодавця правових підстав нараховувати передбачену договором пеню після настання строку повернення кредиту / позики, визначеного у договорі, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02.07.2025 у справі № 754/14103/17 та від 26.02.25 у справі № 758/16162/19.

Мотиви, з яких виходить Велика Палата Верховного Суду, постановляючи ухвалу

39. Згідно із частиною третьою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

40. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказує про необхідність відступу від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, зроблених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02.07.2025 у справі № 754/14103/17 та від 26.02.2025 у справі № 758/16162/19, оскільки наявні різні підходи щодо застосування Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду норм права, а саме частини першої статті 1050 та параграфа 2 глави 49 ЦК України, стосовно наявності / відсутності підстав для стягнення передбаченої договором пені після настання строку повернення кредиту / позики, визначеного у договорі, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

41. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 26.02.2025 у справі № 758/16162/19, зокрема, вказав:

«У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».

42. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 754/14103/17 дослівно повторив наведені вище положення, що містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26.02.2025 у справі № 758/16162/19.

43. Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справах № 758/16162/19 та № 754/14103/17 не зробив власного висновку щодо застосування норми права, а послався на висновок, що міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.

44. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/23028/17 (пункти 6.28, 6.29) зазначено:

«Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18)».

45. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вже викладала висновок щодо застосування частини першої статті 1050 та параграфа 2 глави 49 ЦК України щодо наявності / відсутності підстав для стягнення передбаченої договором пені після настання строку повернення кредиту / позики, визначеного у договорі, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

46. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не порушує питання щодо відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.

47. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно базуватися на тому, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду.

48. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не ставить питання про відступ від правового висновку вищого пріоритету, тобто від висновку Великої Палати Верховного Суду.

49. Ураховуючи, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала висновок щодо застосування частини першої статті 1050 та параграфа 2 глави 49 ЦК України стосовно наявності / відсутності підстав для стягнення передбаченої договором пені після настання строку повернення кредиту / позики, визначеного у договорі, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, від якого Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не просить відступити, підстави для передачі цієї справи на її розгляд за частиною третьою статті 302 ГПК України є необґрунтованими (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 10.09.2025 у справі № 910/10365/15, від 13.03.2024 у справі № 167/1058/20).

50. Щодо посилання в ухвалі від 18.12.2025 у справі № 914/140/24 на пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 у справі № 489/192/17 слід зазначити таке.

51. У постановах від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц та від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду навела загальні умови нарахування пені та зробила висновок про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення пені, зазначивши, що оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Такі положення не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.

52. За обставинами справи № 489/192/17, на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, остаточний термін повернення кредиту сторонами кредитного договору встановлений до 25.09.2022, а суд стягнув пеню за період з 12.01.2016 по 03.03.2016. Тобто пеня стягнута за період дії кредитного договору (в межах строку кредитування). Отже, обставини справи № 489/192/17 не є подібними до обставин у справі № 914/140/24.

53. З огляду на викладене у Великої Палати Верховного Суду немає підстав для прийняття справи № 914/140/24 до розгляду.

Висновки Великої Палати Верховного Суду

54. Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

55. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд та повернення справи Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.

Керуючись статтями 233-235, 302, 303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 914/140/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домусгруп», ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Львів», про солідарне стягнення боргу, пені, інфляційних втрат за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 повернути Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.

Ухвала у справі № 914/140/24 набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_25 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9 ОСОБА_17
ОСОБА_18