ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/12012/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

позивача - Мельниченка Р.В.,

відповідача - Воляника С.Б.,

третьої особи - Дєєва О.В.,

прокурора - Декалюка Д.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомпас"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 (головуючий - Ходаківська І.П., судді - Владимиренко С.В., Демидова А.М.) та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 (суддя Маринченко Я.В.)

у справі №910/12012/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомпас"

до Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України,

третя особа: Адміністрація служби спеціального зв`язку та захисту інформації України,

за участю Офісу Генерального прокурора,

про визнання пункту договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкомпас" (далі також - ТОВ "Інкомпас") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі за текстом також - Департамент) про визнання недійсним пункту 7.6 договору стосовно того, що у разі повернення попередньої оплати замовнику, пов`язаної з невиконанням виконавцем зобов`язань за договором, з виконавця стягується штраф у розмірі 20% суми повернутої попередньої оплати.

2. Обґрунтовуючи позовні вимог, позивач стверджує, що: (1) 31.10.2023 відповідно до пункту 4.1 договору про закупівлю товару за державні кошти від 30.06.2023 №244-10 він виконав зобов`язання щодо повернення коштів попередньої оплати у повному обсязі, що є правомірною та необхідною дією, а не правопорушенням, проте відповідач нарахував йому два штрафи, а саме 20% штрафу від суми попередньої оплати за невиконання зобов`язання (пункт 7.6 договору) та 20% штрафу від суми непоставленого товару в разі непоставки товару (пункт 7.8 договору); (2) пункти 7.6 та 7.8 укладеного між сторонами договору передбачають накладення ідентичної штрафної санкції за одне й те ж діяння, а саме за непоставку товару; (3) пункт 7.6 договору порушує права позивача, покладаючи на нього подвійний тягар відповідальності за одне діяння, з огляду на що позивач просить визнати його недійсним.

3. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що: (1) передбачена пунктом 7.6 договору відповідальність застосовується за порушення строків використання та закриття суми попередньої оплати, а передбачена пунктом 7.8 договору - за непоставку товару; (2) штрафні санкції, передбачені пунктами 7.6 та 7.8 договору, не є господарсько-правовою відповідальністю за одне і те ж правопорушення, що свідчить про дотримання сторонами при укладенні договору вимог статті 61 Конституції України.

4. Заперечуючи проти позову, третя особа та прокурор стверджують, що: (1) пункти 7.6 та 7.8 договору передбачають відповідальність у вигляді штрафних санкцій за два окремі порушення, а саме за повернення попередньої оплати та нездійснення постачання товару; (2) внаслідок укладення зазначеного договору з грошового обігу позивача майже на 4 місяці було вилучено 99 787 730,47 грн бюджетних коштів, передбачених для сектору безпеки та оборони України, тоді як товар за цим договором позивач так і не поставив, з огляду на що повернення попередньої оплати, пов`язане з невиконанням зобов`язань за договором, не можна вважати таким, що направлене на досягнення мети договору і не може визнаватися правомірною поведінкою.

5. Крім цього прокурор вказує на те, що пред`явленню цього позову передувало звернення прокурора в інтересах держави з позовною заявою про стягнення штрафних санкцій за невиконання вказаного договору.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

6. 30.06.2023 ТОВ "Інкомпас" (виконавець) та Департамент (замовник) уклали договір №244-10 про закупівлю товару за державні кошти, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується продати замовнику, а замовник зобов`язується придбати і оплатити обладнання спеціального призначення - безпілотний авіаційний комплекс "FlyEye 3.0." (включаючи 4 комплекти платформ) (далі - товар) у комплектації, в порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1 договору)

7. Загальна кількість, номенклатура та асортимент товару, технічні характеристики, що є предметом закупівлі за цим договором, визначаються відповідно до специфікації (додаток 1 до договору) та технічних вимог (додаток 2 до договору) (пункт 1.2 договору).

8. Відповідно до пункту 3.1 договору загальна вартість товару за договором становить 157 195 542,65 грн без ПДВ.

9. Згідно з пунктом 4.1 договору замовник на підставі цього договору відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" протягом 10 банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку виконавця має право перерахувати на розрахунковий рахунок виконавця, відкритий у Державній казначейській службі України, попередню оплату в розмірі, що складає 99 787 730,47 грн без ПДВ, яка обмежується строком постачання товару, визначеним у пункті 5.1 цього договору. Виконавець надає замовнику рахунок не пізніше 10 календарних днів із дати укладання договору. Після закінчення терміну закриття попередньої оплати незакриті суми попередньої оплати повертаються замовнику.

10. Остаточний розрахунок за товар складає 57 407 812,18 грн без ПДВ і здійснюється на розрахунковий рахунок виконавця протягом 10 банківських днів із дати отримання партії товару (понад обсяг авансового платежу) на підставі підписаних сторонами видаткових накладних на партію товару відповідно до додатка 4 до договору, але в будь-якому разі після надходження замовнику коштів із Державного бюджету України на зазначені цілі (пункт 4.3 договору).

11. Відповідно до пункту 4.6 договору у випадку відмови виконавця від постачання товару в строк, визначений пунктом 5.1 договору, виконавець зобов`язаний протягом 10 банківських днів із моменту повідомлення замовника про відмову від постачання товару або кінцевого строку постачання товару повернути на розрахунковий рахунок замовника отриману попередню оплату (її відповідну частину) та сплатити штрафні санкції, передбачені розділом 7 цього договору.

12. Пункт 5.1 договору визначає строк поставки товару/партії товару - до 31.08.2023. Доставка товару/партії товару здійснюється відповідно до додатка №4 до договору.

13. Згідно з пунктом 6.4.1 договору замовник має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку відповідно до положень частини третьої статті 651 Цивільного кодексу України у випадку невиконання або неналежного виконання виконавцем зобов`язань, передбачених цим договором, повідомивши виконавця про припинення дії договору у письмовій формі за 10 календарних днів.

14. У разі невиконання або неналежного виконання однією із сторін умов цього договору, винна сторона відшкодовує іншій стороні заподіяні таким невиконанням або неналежним виконанням збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору)

15. Відповідно до пункту 7.6 договору у разі повернення попередньої оплати замовнику, пов`язаної з невиконанням виконавцем зобов`язань за договором, стягується штраф у розмірі 20% суми повернутої попередньої оплати.

16. Відповідно до пункту 7.8 договору у разі непоставки товару, визначеного додатком №4 до договору, виконавець сплачує штраф у розмірі 20% від суми непоставленого товару.

17. Згідно з пунктом 10.1 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2023.

18. Додатком 1 "Специфікація" до договору сторони узгодили поставку 5 комплексів БпАК "FlyEye" (включаючи 4 комплекти платформ) загальною вартістю 157 195 542,65 грн без ПДВ.

19. Додатком 4 "Календарний графік поставки товару" до договору встановлено строк поставки товару - до 31.08.2023.

20. На виконання умов договору відповідач перерахував позивачу попередню оплату в сумі 99 787 730,47 грн, що підтверджується платіжної інструкцією від 05.07.2023 №1350 (дата виконання 06.07.2023).

21. Листом від 11.08.2023 №01-03/399-13 позивач, посилаючись на повідомлення від виробника продукції, просив відповідача перенести строки поставки продукції та зафіксувати зміни підписанням відповідної додаткової угоди. Орієнтований час затримки - 2 місяці.

22. Додатковою угодою від 31.08.2023 №244-10-10/1 до договору сторони виклали пункт 5.1 договору у новій редакції, якою встановили строк постачання товару/партії товару - до 31.10.2023. Доставка товару/партії товару здійснюється відповідно до додатка 4 до цього договору. Також виклали в новій редакції додаток 4 "Календарний графік поставки товару" до договору із зазначенням строку постачання товару - до 31.10.2023.

23. Листом від 19.10.2023 №01-03/399-19 ТОВ "Інкомпас" повідомило Департамент про продовження обставин, які унеможливлюють постачання товару, до кінця жовтня 2023 року з боку виробника. Вказаним листом позивач просив відповідача розглянути можливість продовження строку поставки до 31.12.2023.

24. У відповідь на вищезазначений лист позивача відповідач листом від 23.10.2023 №13/17/04-6091 вказав, що обставини, зазначені у листі ТОВ "Інкомпас", не є наслідком обставин непереборної сили, а повторне перенесення строків не гарантує експорту товару до кінця 2023 року.

25. 31.10.2023 ТОВ "Інкомпас" повернуло відповідачу попередню оплату за договором у розмірі 99 787 730,47 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 31.10.2023 №2768.

26. Претензією №21 (лист від 08.11.2023 №15/14-6378) відповідач, посилаючись на пункт 7.6 договору, вимагав сплати штрафу в розмірі 19 957 546,09 грн.

27. Листом від 01.12.2023 №13/14-6872, зазначивши, що станом на 30.11.2023 позивач не поставив товар, відповідач повідомив ТОВ "Інкомпас" про дострокове розірвання договору №244-10 із 10.12.2023 у зв`язку з його невиконанням та необхідність сплатити штрафні санкції, передбачені пунктами 7.6 та 7.8 договору, додавши відповідний розрахунок штрафних санкцій.

28. Листом від 15.12.2023 №25328/ВС позивач просив розглянути можливість зустрічі із керівництвом виконавця для обговорення ситуації, яка сталася.

29. Претензією №1 (лист від 05.01.2024 №13/15-70) відповідач повторно зазначив, що у встановлені строки товар за договором поставлено не було. Посилаючись на пункти 7.6 та 7.8 договору, просив позивача перерахувати нараховану суму штрафних санкцій.

30. Листом від 05.02.2024 №71/ВС/13 позивач заперечив щодо задоволення претензії №1 відповідача, вказавши, зокрема, що ТОВ "Інкомпас" не відмовлялось від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, позивач повернув попередню оплату відповідачу не з підстав невиконання зобов`язання за договором, а з підстав виникнення істотної зміни обставин.

31. Листом від 12.02.2024 №13/15-32/СЕД відповідач повідомив позивача про прийняття рішення про судове врегулювання спірних правовідносин.

32. 06.08.2024 заступник Генерального прокурора звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України з позовною заявою до ТОВ "Інкомпас", зокрема, про стягнення за договором від 30.06.2023 №244-10 штрафу в розмірі 20% за повернення попередньої оплати, пов`язане з невиконанням зобов`язань за договором, у сумі 19 957 546,09 грн, штрафу в розмірі 20% за нездійснення постачання товару в розмірі 31 439 108,53 грн.

33. Господарський суд міста Києва рішенням від 13.03.2025 у справі №910/9725/24 позов задовольнив частково. Стягнув з ТОВ "Інкомпас" на користь Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, зокрема, за договором від 30.06.2023 №244-10 штраф у розмірі 20% за повернення попередньої оплати, пов`язане з невиконанням зобов`язань за договором, у сумі 15 966 036,87 грн, штраф у розмірі 20% за нездійснення постачання товару в розмірі 25 151 286,82 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

34. Господарський суд міста Києва рішенням від 22.05.2025 у справі №910/12012/24, яке Північний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 22.10.2025, відмовив у задоволенні позову.

35. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з огляду на зміст пункту 7.6 договору, яким сторони передбачили відповідальність позивача у вигляді штрафу у розмірі 20% суми повернутої попередньої оплати, у разі повернення попередньої оплати замовнику пов`язаної з невиконанням виконавцем, та пункту 7.8 договору, яким передбачено відповідальність позивача у вигляді штрафу у розмірі 20% від суми непоставленого товару у разі непоставки товару, визначеного додатком №4 до договору, вважав, що вказані пункти договору передбачають застосування господарсько-правової відповідальності (два окремі штрафи) за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, а відтак дійшов висновку, що нарахування вказаних штрафів не є подвійним стягненням за одне й те ж правопорушення, як зазначає позивач.

36. Проаналізувавши умови договору, суд першої інстанції зазначив, що такі (умови) відповідають вимогам чинного законодавства. Позивач беззастережно схвалив та прийняв умови договору до виконання (права та зобов`язання за укладеним правочином), та у подальшому його виконання схвалив шляхом отримання ним від відповідача суми попередньої оплати.

37. Апеляційний суд, у свою чергу, додатково зазначив, що сторони у цьому випадку діяли у межах закону, а саме скористалися наданим законодавцем правом врегулювати у договорі правовідносини щодо господарсько-правової відповідальності постачальника шляхом сплати неустойки у вигляді штрафу за вказане конкретне порушення зобов`язання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

38. ТОВ "Інкомпас" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

39. Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що суди попередніх інстанцій:

- не врахували висновків Верховного Суду, викладених в постановах:

від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, від 03.06.2025 у справі №922/2296/24, від 16.04.2018 у справі №904/149/17, щодо застосування статті 61 Конституції України, статей 3, 6, 627 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК), статті 231 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК);

від 06.04.2021 №805/696/18-а, від 24.07.2019 у справі №910/4013/18, щодо врахування судами науково-практичної експертизи;

- не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК).

40. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) суди попередніх інстанцій не застосували положення статті 61 Конституції України, яка забороняє подвійне притягнення до відповідальності за одне й те саме правопорушення, та, відповідно, частини першої статті 203 ЦК, яка визначає недійсність правочину, який суперечить імперативним приписам Конституції України;

(2) суди попередніх інстанцій керувались принципом свободи договору (статейі 6, 627 ЦК), який, як і норми, що його закріплюють, не підлягає застосуванню у цій справі, зокрема з огляду на те, що принцип свободи договору не є абсолютним, його реалізація обмежується там, де діють імперативні приписи та заборони, встановлені Конституцією України;

(3) виснуючи про те, що пункти 7.6 та 7.8 договору передбачають застосування штрафних санкцій за два різні порушення, суди попередніх інстанцій не встановили та не обґрунтували, за які саме порушення передбачена така відповідальність;

(4) санкція за пунктом 7.6 договору застосовується у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором, а за пунктом 7.8 договору - за непостачання товару, що свідчить про те, що вказані пункти договору встановлюють відповідальність виконавця за одне й те саме порушення - непостачання товару, так як жодного іншого договірного зобов`язання виконавця, за невиконання якого встановлюються штрафні санкції, суди не встановили;

(5) висновок судів попередніх інстанцій про неможливість урахування висновку науково-правової експертизи є необґрунтованим та суперечить практиці Верховного Суду, який визнає такі експертні висновки належним і допустимим доказом та джерелом для їх застосування у конкретних правовідносинах.

41. Офіс Генерального прокурора подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.

42. Доводи прокурора зводяться до того, що

(1) позиція скаржника щодо незастосування статті 61 Конституції України та частини першої статті 203 ЦК та неправильного застосування статей 6, 627 ЦК є його власним тлумаченням умов договору, вона не відповідає дійсним обставинам спірних правовідносин, спрямована на уникнення відповідальності за порушення інтересів держави та не доводить неправильного застосування норм матеріального права судами обох інстанцій;

(2) пункти 7.6 та 7.8 договору передбачають застосування господарсько-правової відповідальності (два окремі штрафи) за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, що свідчить про те, що нарахування вказаних штрафів не є подвійним стягненням за одне й те ж правопорушення;

(3) укладаючи договір, сторони діяли у межах закону, а саме скористалися наданим законодавцем правом врегулювати у договорі правовідносини щодо господарсько-правової відповідальності постачальника шляхом сплати неустойки у вигляді штрафу за вказане конкретне порушення зобов`язання;

(4) посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду у наведених ним постановах є помилковим, оскільки обставини у вказаних справах не є подібними до обставин цієї справи № 910/12012/24. У наведених касатором справах суди не надавали оцінки законності пунктів договору, а встановлювалась наявність/відсутність підстав для застосування штрафних санкцій за порушення зобов`язань. Правовідносини у цих справах мають інше нормативно-правове регулювання;

(5) доводи скаржника щодо необґрунтованістю мотивів судів попередніх інстанцій щодо відхилення висновку науково-правової експертизи фактично є незгодою з оцінкою судами доказів у справі. Позиція скаржника в цій частині не містить жодного обґрунтування щодо порушення судами норм процесуального законодавства та підстави, визначеної статтею 310 ГПК, для скасування судових рішень.

43. Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення.

44. Доводи відповідача зводяться до того, що:

(1) визначена пунктом 7.6 договору міра господарсько-правової відповідальності застосовується за порушення строків використання та закриття суми попередньої оплати, повернення якої не тягне за собою розірвання договору та не звільняє скаржника від обов`язку належним чином виконати свої зобов`язань шляхом поставки товару за договором.

Тоді як визначена пунктом 7.8 договору господарсько-правова відповідальність застосовується виключно після розірвання договору, наслідком чого є неотримання Департаментом товару, на який він розраховував, укладаючи спірний договір;

(2) наведена скаржником судова практика Верховного Суду не підлягала застосуванню при ухваленні рішень судами попередніх інстанцій, зокрема з огляду на те, що викладені у зазначених скаржником справах випадки не є ані аналогічними, ані тотожними цій справі;

(3) суди попередніх інстанцій правомірно не прийняли наданий скаржником висновок науково-правової експертизи, адже така експертиза проведена із порушенням норм законодавства (дослідження умов господарського договору не відносить до об`єктів дослідження наукової та науково- технічної експертизи); вказаний висновок виготовлено на замовлення та за рахунок скаржника, без будь- якого дослідження матеріалів справи, є лише суб`єктивним абстрактним міркування на задану тему, а не всебічним, повним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи.

45. Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.

46. Доводи третьої особи зводяться до того, що:

(1) пункти 7.6 та 7.8 договору встановлюють відповідальність за: повернення попередньої оплати (активну поведінку (дію) сторони договору) та нездійснення постачання товару (пасивну поведінку (бездіяльність) сторони договору), які (дія та бездіяльність) не є змістовно тотожними;

(2) фактичним результатом укладення договору для відповідача було вилучення майже на 4 місяці з його грошового обігу близько 100 млн грн бюджетних коштів, передбачених для сектору безпеки та оборони, з огляду на що діяння у вигляді повернення попередньої оплати, що пов`язане з невиконанням зобов`язань за договором, вочевидь не направлене на досягнення мети договору і не може визнаватися правомірною поведінкою, ураховуючи ті негативні наслідки, які воно зумовлює;

(3) передбачена пунктом 7.6 договору відповідальність з одного боку є запобіжником (забезпеченням належного виконання договору) від вчинення зазначеного порушення, а з іншого - справедливою мірою компенсації за неотримання відповідачем того, на що він розраховував, укладаючи цей договір, у порівнянні з кінцевим результатом укладення такого договору;

(4) суди попередніх інстанцій дослідили наданий позивачем висновок науково-правової експертизи та надали йому оцінку як доказу в розумінні положень статті 73 ГПК, тоді як доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права не містять жодного обґрунтування, зокрема визначеної статтею 310 ГПК підстави для скасування судових рішень.

Позиція Верховного Суду

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК

47. Касаційне провадження у цій справі Верховний Суд відкрив, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

48. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

49. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

50. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК (що визначив сам скаржник у цій справі), покладається на скаржника.

51. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

52. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

53. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

54. Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

55. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

56. Суд враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

57. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

58. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

59. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

60. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

61. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

62. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК, зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, від 03.06.2025 у справі №922/2296/24, від 16.04.2018 у справі №904/149/17, щодо застосування статті 61 Конституції України, статей 3, 6, 627 ЦК, статті 231 ГК; від 06.04.2021 №805/696/18-а, від 24.07.2019 у справі №910/4013/18, стосовно врахування судами науково-практичної експертизи;

63. Надаючи оцінку доводам скаржника, наведеним у пункті 39 цієї постанови, в контексті визначеної ним (скаржником) підстави касаційного оскарження щодо неврахування судами висновків, викладених у вказаних справах, Суд виходить з такого.

64. У справі №904/149/17 предметом розгляду були вимоги про стягнення пені, штрафу та неустойки, обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов договору поставки. В частині вимог про стягнення неустойки позивач посилався на договір про неустойку, яким визначена додаткова відповідальність відповідача за порушення умов договору поставки.

65. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, стягнув з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) та штраф, в решті позовних вимог відмовив, мотивуючи своє рішення доведеністю факту несвоєчасної поставки товару та застосуванням спеціальної позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій до частини позовних вимог.

66. Верховний Суд постановою від 16.04.2018 у справі №904/149/17 постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції залишив без змін.

67. Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про наявність у позивача правових підстав для нарахування відповідачу штрафних санкцій за недопоставку товару, зокрема про нарахування пені та штрафу на підставі пункту 7.2 договору поставки, яким сторони узгодили, що у разі непоставки (недопоставки) товару у передбачений термін постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,5% вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 10% від вказаної вартості, які підлягають частковому задоволенню з огляду на застосування спеціальної позовної давності.

68. Крім цього, врахувавши, що позивач заявив до стягнення за прострочку поставки товару 10% штрафу від вартості непоставленого своєчасно товару (пункт 7.2 договору поставки) та ще один штраф у розмірі 5% від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань (пункт 1 договору про неустойку), а також врахувавши положення статті 61 Конституції України, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу в розмірі 5% від вартості партії товару) на підставі договору про неустойку, зазначивши, що наведене виключає можливість подвійного застосування до відповідача санкції одного виду (штрафу) за одне й те саме правопорушення.

69. Проаналізувавши зміст цієї постанови, Суд зазначає, що наведені висновки Верховного Суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу в розмірі 5% від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань) з посиланням на неможливість подвійного застосування до відповідача одного виду (штрафу) за одне й те саме правопорушення обумовлені насамперед обставинами цієї справи №904/149/17, а саме умовами договору поставки щодо стягнення 10% штрафу від вартості непоставленого своєчасно товару (пункт 7.2 договору поставки) та договору про неустойку щодо стягнення 5% штрафу від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань (пункт 1 договору про неустойку).

70. Тоді як у цій справі №910/12012/21 суди попередніх інстанцій встановили, що пункти 7.6 та 7.8 укладеного договору передбачають застосування господарсько-правової відповідальності (два окремі штрафи) за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, що скаржник у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження, зокрема, в аспекті позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.04.2018 у справі №904/149/17, жодним чином не спростовує.

71. За наведеного Суд враховує, що у цій постанові Верховний Суд не виснував, що саме нарахування штрафу на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та штрафу на вартість товару, поставка якого не здійснена, є подвійним застосуванням відповідальності за одне й те ж правопорушення, а саме за непоставку товару, що суперечить статті 61 Конституції України, а виходив з того, що така норма виключає можливість подвійного застосування до відповідача за одне й те саме правопорушення санкції одного виду (штрафу), які сторони узгодили в пункті 7.2 договору поставки та пункті 1 договору про неустойку, які очевидно є відмінними від погоджених у цій справі №910/12012/21 умов щодо нарахування штрафів.

72. У справі №910/12876/19 предметом розгляду були вимоги про стягнення авансового платежу, пені, 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів, 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 календарних днів, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором у частині своєчасного надання послуг та відповідно до здійсненої передоплати, внаслідок чого згідно з умовами договору відповідач зобов`язаний сплатити обумовлені договором пеню та штрафи за порушення строку надання послуг за кожним з етапів, а також повернути сплачений позивачем авансовий платіж за послуги, щодо яких не оформлено акти приймання-передачі етапу наданих послуг.

73. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, стягнув з відповідача на користь позивача пеню, 10% штрафу, 20% штрафу, в задоволенні решти позовних вимог відмовив, мотивуючи своє рішення, зокрема тим, що: (1) матеріали справи доводять факт порушення відповідачем строків надання послуг за договором, а пункти 10.5 та 10.6 договору визначають види порушень та санкції за них, які застосовуються до виконавця за порушення строку надання послуг, визначеного у Плані надання послуг, що сталося з вини виконавця; (2) одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій; (3) норми чинного законодавства України не містять прямої заборони щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема передбачених умовами договору.

74. Велика Палата Верховного Суду постановою від 01.06.2021 у справі №910/12876/19 рішення судів попередніх інстанцій скасувала в частині задоволених позовних вимог, прийняла в цій частині нове рішення. Стягнула з відповідача на користь позивача пеню та 20% штрафу. У решті позовних вимог щодо стягнення пені та штрафу відмовила. В іншій частині рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишила без змін.

75. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, зокрема, в частині стягнення10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки з установлених судами обставин справи вбачається, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором підряду на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 10 календарних днів.

Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання робіт з впровадження цілісного програмного продукту, затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів; у решті штрафу слід відмовити (пункти 7.45-7.47 загаданої постанови).

76. Проаналізувавши зміст цієї постанови, Суд зазначає, що наведені висновки Великої Палати Верховного Суду обумовлені насамперед встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, а саме умовами договору підряду (пунктами 10.5 та 10.6), які визначають види порушень та санкції за них, які застосовуються до виконавця за порушення строку надання послуг, визначеного в Плані надання послуг, що сталися з вини виконавця, зокрема, штраф у розмірі 10% від орієнтованої вартості послуг за договором (пункт 3.1) за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів (підпункт 10.5.2 пункту 10.5 договору), та додатково штраф у розмірі 20% від орієнтованої вартості робіт за договором (пункт 3.1), який виконавець зобов`язаний сплатити протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання відповідної письмової вимоги від замовника повернути останньому суму, що дорівнює різниці між сумою авансового платежу та сумою підписаних сторонами актів приймання-передачі етапу наданих послуг, у випадку відмови від надання послуг за договором (порушення строку надання послуг, передбаченого планом надання послуг, на строк понад 30 календарних днів).

77. Тоді як у цій справі №910/12012/21, на відміну від справи №910/12876/19, за встановлених судами обставин, умовами пунктів 7.6, 7.8 договору передбачено застосування двох окремих штрафів за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, зміст яких (пунктів договору) у контексті встановлених у цій справі обставин не дозволяє стверджувати про подвійну відповідальність за єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 календарних днів, який охоплює порушення того ж зобов`язання на строк понад 10 календарних днів, так як у цій справі сторони узгодили зовсім інші умови договорів.

78. Суд звертає увагу на те, що вищенаведені висновки Верховного Суду у справах №904/149/17 та №910/12876/19, про неврахування яких стверджує скаржник, є загальними висновками щодо неможливості бути двічі притягненим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, як це визначає стаття 61 Конституції України.

79. При цьому Суд враховує, що в кожній з наведених справ відповідні рішення були ухвалені з урахуванням конкретних обставин справи, а саме узгоджених сторонами умов договорів щодо такої відповідальності, в межах конкретного предмета доказування, зокрема з урахуванням того, що предметом розгляду: у справі №904/149/17 були вимоги, зокрема, про стягнення 10% штрафу від вартості непоставленого своєчасно товару та 5% штрафу від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань (пункт 1 договору про неустойку); у справі №910/12876/19 були вимоги, зокрема, про стягнення 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів, 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 календарних днів, тоді як у цій справі №910/12021/21 позивач оспорює дійсність пункту 7.6 договору, який визначає, що у разі повернення попередньої оплати замовнику, пов`язаної з невиконанням виконавцем зобов`язань за договором, з виконавця стягується штраф у розмірі 20% суми повернутої попередньої оплати, за наявності пункту 7.8 договору, згідно з яким у разі непоставки товару, визначеного додатком №4 до договору, виконавець сплачує штраф у розмірі 20% від суми непоставленого товару.

80. Щодо доводів стосовно неправильного застосування судами норм матеріального права щодо свободи договору, зокрема, без урахування висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, скаржник за текстом касаційної скарги наводить наступну цитату: "Одночасне застосування пені та штрафу до боржника, що прострочив виконання зобов`язанням узгоджується із приписами ст. 231 ГК України та ст.ст. 6 і 627 ЦК України щодо реалізації принципу свободи договору. Однак, реалізація принципу недопущення подвійної відповідальності за одне порушення, передбачене в ст. 61 Конституції України полягає у відсутності можливості застосування декількох штрафів за той же період за одне порушення - прострочення виконання зобов`язанням, навіть якщо такі положення узгоджені сторонами в договорі.", яка в цілому не може вважатися правовим висновком Верховного Суду в розумінні положень чинного ГПК, так як наведена постанова Великої Палати Верховного Суду взагалі не містить правових висновків у наведеному скаржником у другому реченні цієї цитати формулюванні.

81. Як вбачається зі змісту вказаної постанови, в аспекті вирішення питання щодо співвідношення свободи договору і таких засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК, як справедливість, добросовісність, розумність, Велика Палата Верховного Суду в пункті 7.10 своєї постанови зазначила, що: "Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення", який (пункт) скаржник за текстом своєї касаційної скарги також цитує, проте не наводить належного обґрунтування необхідності його врахування у цій справі №910/12012/21, зокрема в аспекті висновків судів попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи (узгоджених сторонами умов договору щодо нарахування штрафів), проаналізувавши які суди виснували, що у цій справі сторони погодили застосування двох окремих штрафів за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, що скаржник у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) жодним чином не спростовує.

82. Крім цього, посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, наведених у постанові від 03.06.2025 у справі №922/2296/24, скаржник за текстом касаційної скарги стверджує, що в цій постанові Верховний Суд виснував, що: "У той же час, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.", тоді як вказане формулювання є доводами скаржника у вказаній справі, які Суд навів у пункті 3.1.3 своєї постанови в розділі 3 "Короткий зміст вимог касаційної скарги", та які в розумінні норм чинного ГПК не можуть вважатись правовими висновками Верховного Суду.

83. За наведеного Суд також звертає увагу, що у постанові від 03.06.2025 у справі №922/2296/24, предметом розгляду якої були вимоги про солідарне стягнення грошових коштів та 3% річних, обґрунтовані списанням з позивача, як заставодавця, за договорами застави грошових коштів у зв`язку з невиконанням відповідачем 1 зобов`язань з погашення кредиту за договором на кредитну лінію (невідновлювальну), Верховний Суд не лише не виснував щодо застосування наведених скаржником положень статей 3, 6, 627 ЦК, а навіть не застосовував їх.

84. Посилаючись в аспекті визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) рішень судів попередніх інстанцій на неврахування правових позицій, викладених у вищенаведених та проаналізованих Судом постановах, скаржник не доводить, що наведене у вказаних постановах Верховного Суду є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, відповідно, достатньою підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій з вищенаведеним мотивуванням.

85. За наведеного Суд також звертає увагу на те, що для спростування висновків судів, наведених в оскаржуваних рішеннях судів у цій справі, скаржнику в межах визначної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) недостатньо лише посилатись на правову позицію у справі, яка є подібною за суб`єктним складом та предметом спору, спірним питанням, він повинен довести, що зазначені ним правові позиції Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права у подібних відносинах є свідченням порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, яке полягає у неправильному їх тлумаченні, застосуванні норм, які не підлягали застосуванню, або незастосуванні норм, які підлягала застосуванню, чого скаржник в аспекті посилання на вищенаведені правові позиції Верховного Суду не зробив.

86. З огляду на наведене, проаналізувавши зміст визначених скаржником постанов у контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, які стали підставою для відмовив в задоволенні позову, Суд зазначає про те, що висновки Верховного Суду в наведених скаржником постановах (в цілому або в зазначеній ним частині) та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через відмінність спірних питань та встановлених судами фактичних обставин, що формують зміст правовідносин з урахуванням їх специфіки, що, в свою чергу, виключає подібність правовідносин у вказаних справах, зокрема за змістовим критерієм.

87. Наведене свідчить, що визначена скаржником - ТОВ "Інкомпас" підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у цій справі №910/12012/24 не підтвердилась, що є підставою для закриття касаційного провадження в цій частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК

88. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу

89. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

90. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

91. Проте, як зазначалося, визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, у цьому випадку після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, а тому доводи скаржника про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази пункт 1 частини третьої статті 310, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК) не заслуговують на увагу, так як умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

92. Посилання скаржника на неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.04.2021 №805/696/18-а, від 24.07.2019 у справі №910/4013/18, щодо врахування висновку науково-практичної експертизи у контексті його доводів про порушення судами норм процесуального права Суд вважає безпідставними, так як у наведених скаржником постановах Верховний Суд не виснував ні про обов`язок суду врахувати наданий стороною висновок науково-практичної експертизи, ні про те, що такий висновок беззаперечно є належним та допустимим доказом та джерелом його застосування у конкретних правовідносинах, як стверджує скаржник.

93. У постанові від 06.04.2021 №805/696/18-а Верховний Суд зазначив лише про те, що суди встановили, що до спінорного в цій справі питання товариство звернулося до провідних наукових організацій для проведення дослідження та підготовки висновків щодо тлумачення та застосування статті 101 Податкового кодексу України із залученням науковців, які включені до Науково-консультативної ради при Верховному Суді, за результатом чого отримало, зокрема, Висновок науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення та застосування окремих норм податкового законодавства України стосовно списання безнадійного боргу, виконаний відповідно до звернення Товариства на підставі Закону України "Про наукову і науково-технічну експертизу", який підготовлений членом Науково-консультативної ради при Верховному Суді.

94. Будь-яких висновків, зокрема правових, стосовно такого висновку, в тому числі щодо правомірності його врахування судами попередніх інстанцій, вказана постанова не містить, як не містить і висновків щодо його належності та допустимості як доказу у справі.

95. У постанові від 24.07.2019 у справі №910/4013/18 у контексті доводів скаржника про те, що суди попередніх інстанцій відхилили висновок судової експертизи як доказ в розумінні статті 98 ГПК, хоча їх твердження базуються саме на вказаному висновку, Верховний Суд з огляду на положення частин першої-третьої статті 98, частин першої, п`ятої статті 101 ГПК у пункті 52.3 зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що зазначений Висновок науково-правової експертизи, виконаної на запит сторони, не є висновком судової експертизи в розумінні статті 98 ГПК, оскільки у такому висновку не вказується, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

96. Водночас Верховний Суд констатував, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що висновок науково-правової експертизи не є пріоритетним перед іншими доказами, а тому правильно застосували положення статей 13, 73, 74, 86 ГПК та оцінили наведені у висновку науково-правової експертизи дані на рівні з іншими доказами, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

97. При цьому як і у попередній справі Верховний Суд не виснував про беззаперечний обов`язок суду врахувати такий висновок, зокрема наведені в ньому дані, як на цьому наполягає скаржник, посилаючись на вказані постанови Верховного Суду.

98. Намагаючись довести порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права через дослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 310, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК), а саме наданого ним висновку науково-практичної експертизи, скаржник не зазначає, яким чином вказане у наведених ним постановах Верховного Суду свідчить про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині дослідження та оцінки доказів, відповідно, є достатньою підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, зокрема з огляду на те, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові зазначив, що долучений позивачем висновок науково-правової експертизи, виконаної Інститутом держави і права імені В. М. Корецького НАН України, судом першої інстанції правомірно не взято до уваги, так як цей висновок є лише суб`єктивним абстрактним міркуванням, а не всебічним, повним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи, оскільки дослідження проводилося виключно на основні нормативно-правових актів, судової практики та наукових джерел (юридичної літератури), що свідчить про дослідження та оцінку такого висновку.

99. Тоді як незгода скаржника з наданою судом оцінкою не може свідчити про порушення судами норм процесуального права, відповідно, бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів.

100. При цьому Суд акцентує увагу, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

101. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

102. Зважаючи на викладене, касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК (недослідження зібраних у справі доказів), необхідно залишити без задоволення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

103. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК).

104. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

105. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

106. З огляду на викладене, касаційне провадження у цій справі №910/12012/24 за касаційною скаргою ТОВ "Інкомпас" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК, - залишити без задоволення із залишенням без змін постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у цій справі.

Розподіл судових витрат

107. У зв`язку із закриттям касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Інкомпас" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, та відмовою в її задоволенні в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК, судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомпас" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі №910/12012/24, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомпас" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі №910/12012/24 у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення.

3.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі №910/12012/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р Кібенко

В.І. Студенець