ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року

м. Київ

cправа № Б15/101-08

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковський О. В. - головуючий, Огороднік К. М., Погребняк В. Я.,

за участю секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

розглянув касаційну скаргу Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) Міністерства оборони України

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.08.2025

та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2024

у справі за заявою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

до Державної організації (установи, закладу) "971 Управління начальника робіт"

про банкрутство

Учасники справи:

Ліквідатор ДО "971 УНР": Величко В. Ю.;

ЦСБУ(Г): не з`явився;

Міністерство оборони України: ОСОБА_2.;

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст заявлених вимог та хід розгляду справи

1.1. Провадження у справі №Б15/101-08 про банкрутство Державної організації (установи, закладу) "971 Управління начальника робіт" перебуває на стадії ліквідаційної процедури.

1.2. 07.03.2023 ліквідатор Державної організації (установи, закладу) "971 Управління начальника робіт" звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з заявою, в якій просив покласти на Міністерство оборони України субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника та стягнути з Міністерства 8 268 976,01 грн.

1.3. В ході розгляду вказаної заяви ліквідатор подав уточнену заяву №02-16/1203, в якій просив покласти субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника солідарно на Міністерство оборони України та Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) (далі - ЦСБУ).

1.4. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.06.2023, яке було залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2024, заяву ліквідатора банкрута в редакції від 01.06.2023 №02-16/1221 задоволено. Покладено солідарно на Міністерство оборони України та ЦСБУ субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника та вирішено стягнути солідарно з вказаних осіб на користь боржника 8 275 619,62 грн.

1.5. Постановою Верховного Суду від 02.10.2024 ухвалені судами попередніх інстанцій рішення були скасовані, а справу №Б15/101-08 в частині розгляду заяви ліквідатора банкрута в редакції від 01.06.2023 №02-16/1221 про покладення субсидіарної відповідальності на Міністерство оборони України та ЦСБУ за зобов`язаннями банкрута направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій за результатами нового розгляду

2.1. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2024, яка залишена без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.08.2025, задоволено заяву ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на скаржника за зобов`язаннями боржника на ЦСБУ та стягнуто з останнього на користь банкрута 8 275 619,62 грн.

2.2. Судові рішення серед іншого мотивовані тим, що ЦСБУ вчинило дії, спрямовані на зменшення ліквідних активів боржника та позбавило боржника грошових коштів від використання таких об`єктів, у зв`язку чим залишились непогашеними кредиторські вимоги на суму 8 379 048,73 грн. Суди визнали доведеним причинно-наслідковий зв`язок між критичним фінансовим станом боржника та діями його засновника - ЦСБУ, що є суб`єктом субсидіарної відповідальності.

3. Фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

3.1. Відповідно до п. 1 Положення про ДО "971 Управління начальника робіт" (далі - УНР, Управління, банкрут) остання є державною установою, яка заснована Міністерством оборони України в організаційно-правовій формі державного комерційного підприємства, функціонально підпорядкована Центральному спеціалізованому будівельному управлінню (госпрозрахунковому) Міністерства оборони України (далі - ЦСБУ). УНР має самостійний баланс, статутний фонд та знаходиться на повному господарському розрахунку і не фінансується з державного бюджету (повне самофінансування). Пунктом 2 Положення визначено, що у своїй діяльності УНР керується наказами та директивами Міністра оборони України і його заступників, наказами та розпорядженнями директора Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міністерства оборони України, наказами та розпорядженнями начальника ЦСБУ та цим Положенням.

3.2. Згідно з п. 5 Положення УНР має право від свого імені відчужувати майнові об`єкти, у тому числі нерухомі, якими УНР користується на праві повного господарського відання, лише за попередньою згодою органу, до сфери оперативного управління якого воно входить, тобто ЦСБУ, а одержані кошти спрямовувати на інвестування виробничої діяльності УНР.

3.3. В ході виконання повноважень ліквідатором було встановлено факт виведення з володіння Боржника майна, яке перебувало в боржника на праві повного господарського відання, а саме:

1) адміністративної будівлі літ.А-2 з прибудовами - літ.АІ-2, літ.АІІ-2, літ.АIIІ-2, літ.АІV-2 загальною площею 2820,1 кв.м. та гаражні бокси літ. Б-1, поз. 1-9 (цегла) загальною площею 513,0 кв.м., з оглядовими ямами поз. 1,8 (цегла), які розташована за адресою: АДРЕСА_1 (на підставі договорів купівлі-продажу від 05.03.2005 та 17.11.2004);

2) комплексу будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 (на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2007);

3) будівлі та споруди (будівля казарми літ. А-2 з прибудовами літ. АІ-1, АІІ-1, загальною площею 1229,6 кв.м, ганки з навісами літ. а, а1, будівля КПП літ. Б-1, Б11, загальною площею 70,7 кв.м, ганок літ. б, будівля складу - сховища літ. В-1, в-1, загальною площею 299,9 кв.м, будівля лазні літ. Г-1, Г11, загальною площею 60,9 кв.м, овочесховище літ. Д-1, д-1, будівля літ. Е-1, сховище літ. Ж, ж1-1, І, склад літ. З, будівля підсобних приміщень літ. К, майстерня літ. Л, туалет літ. М, трансформаторна підстанція літ. Н, теплиця літ. О, О1 , огорожі та споруди № 1-10, мостіння І), розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2005).

3.4. За твердженням ліквідатора боржника, відчуження вказаних об`єктів було здійснено ЦСБУ, якому боржник був функціонально підпорядкований. Всі відчужені активи Боржника були закріплені на праві повного господарського відання.

3.5. Факт вчинення вказаних правочинів підтверджується матеріалами справи № Б15/101-08, які містять належні та допустимі докази, зокрема копії нотаріальних справ.

3.6. Аналізом виписок з банківських рахунків Боржника було встановлено, що грошові кошти від реалізації вказаних об`єктів нерухомого майна до Боржника не надходили, більше того наявними матеріалами справи підтверджується факт отримання грошових коштів за реалізоване майно саме Центральним спеціалізованим будівельним управлінням (госпрозрахунковим).

3.7. Вказані обставини дають обґрунтовані підстави стверджувати, що ЦСБУ, як засновником боржника, до порушення провадження по справі про банкрутство було вчинено дії, спрямовані на зменшення ліквідних активів боржника та позбавлення боржника грошових коштів від використання таких об`єктів. Більше того, відчуження таких активів було здійснено з грубим порушенням чинного законодавства щодо продажу військового майна.

3.8. В матеріалах справи міститься Аналіз фінансового стану УНР, виконаного станом на 01.07.2008, який було проведено розпорядником майна арбітражним керуючим Левченко В.В. У висновках до вказаного Аналізу фінансового стану боржника не зазначено про наявність ознак доведення до банкрутства, однак вказаний Аналіз містить необхідні розрахунки, які передбачені Методичними рекомендаціями щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України 19.01.2006 №14 для встановлення ознак доведення до банкрутства, зокрема, забезпечення зобов`язань боржника всіма його активами; забезпечення зобов`язань боржника його оборотними активами; розмір чистих активів.

3.9. На виконання вимог ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2023 ліквідатором було проведено аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності, який також міститься в матеріалах справи.

3.10. Станом на дату звернення ліквідатора із заявою про покладення субсидіарної відповідальності залишок непогашених вимог кредиторів (після виключення частини грошових вимог ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та усунення математичних помилок) становить 8 376 048,73 грн.

3.11. Працівники банкрута мають заборгованість по заробітній платі, яка сформувалась ще до відкриття провадження у справі про банкрутство, тобто до 2008 року, заборгованість до цього часу в повному обсязі не погашена, при цьому всі вони мали правомірні очікування на отримання коштів від продажу майна банкрута в ліквідаційній процедурі. Заборгованість по заробітній платі становить 21% загальної суми вимог, а заборгованість перед державними фондами та податковою службою - 38%. Таким чином, вимоги перед соціально вразливими кредиторами та державними цільовими фондами становлять 59 % загальної суми незадоволених вимог.

3.12. Кредиторами по заробітній платі подавались багаточисельні скарги і не тільки до господарського суду, але і до правоохоронних органів, зокрема, до Міністерства оборони України, облдержадміністрації, військової прокуратури, що обумовлювало необхідність вчинення додаткових дій з пошуку майна банкрута та продовження заходів ліквідаційної процедури.

3.13. Військовим прокурором у 2018 році проведена додаткова перевірка законності відчуження об`єктів нерухомого майна військового містечка № 8, розташованого за адресою: Крутогірний узвіз, 21А, яке перебувало у господарському віданні УНР (банкрута).

3.14. 29.05.2018 до Господарського суду Дніпропетровської області у межах справи про банкрутство надійшла позовна заява Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону в інтересах держави про витребування майна з чужого незаконного володіння у Благодійного фонду Центр Єврейської освіти на користь Державної організації 971 Управління начальника робіт нерухомого майна загальною площею 3333, кв.м.

3.15. В ході вирішення вказаного спору (рішення від 26.05.2020) господарським судом встановлено численні порушення чинного законодавства щодо відчуження військового майна, яке перебувало у віданні банкрута. Однак через сплив позовної давності (майно відчужене у 2004-2005 роках) у задоволенні позову було відмовлено. Рішення набрало законної сили і сторонами не оскаржувалось.

3.16. Крім того, Військовою прокуратурою в інтересах Боржника та Міністерства оборони України було пред`явлено позови про витребування з чужого володіння нерухомого майна, яке перебувало на праві повного господарського відання в УНР, а саме адміністративної будівлі № 5а по вул. Чернишевського у м. Дніпрі.

3.17. Військовою прокуратурою Дніпровського гарнізону Південного регіону спільно з ліквідатором УНР ініційовано два судових провадження в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (справа № 201/12925/17 та справа №201/12927/17) про витребування нерухомого майна Військового містечка № 18 з чужого незаконного володіння та поновлення права державної власності.

3.18. Рішення по вказаних двох справах набрали законної сили після винесення судом апеляційної інстанції постанов про відмову в задоволенні апеляційних скарг (05.12.2018 та 02.02.2021).

3.19. Однак, в зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт передачі вказаного нерухомого майна від Верховної Ради України, а також ігнорування Міністерством оборони України обов`язку проведення державної реєстрації права державної власності за державою в особі Міністерства оборони України, в ліквідатора УНР відсутня можливість проведення державної реєстрації похідного речового права - права повного господарського відання. Саме з цієї дати, після вирішення судом питання про неможливість повернення майна до ліквідаційної маси та реалізації його у ліквідаційній процедурі, практично вичерпано можливості щодо джерел наповнення ліквідаційної маси банкрута.

3.20. Тому комітетом кредиторів 26.08.2022 прийнято рішення про доцільність звернення до суду із заявою про притягнення органів управління банкрута до субсидіарної відповідальності.

3.21. Також, враховуючи те, що облік даних про розмір заборгованості по заробітній платі на підприємстві банкрута здійснювався керівництвом банкрута та попередніми ліквідаторами неналежним чином, для встановлення дійсного розміру заборгованості ліквідатор звернувся до суду з клопотанням про витребування такої інформації від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

3.22. Ухвалами від 02.09.2022 та 10.01.2023 господарський суд зобов`язав ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надати інформацію про заробітну плату, дохід, грошове забезпечення, допомогу та компенсацію, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески УНР.

3.23. Після отримання відповідних даних з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області ліквідатором було підготовлено і подано до суду 07.03.2023 заяву про притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута.

3.24. Як вбачається з матеріалів справи, ліквідаторами банкрута були арбітражні керуючі Гальченко Є. А. (з 31.05.2011 по 18.12.2014), Іванков В. М. (з 18.12.2014 по 29.03.2017), Величко В. Ю. з 29.03.2017 по даний час.

3.25. Протягом здійснення ліквідаційної процедури у справі суд неодноразово розглядав скарги кредиторів на бездіяльність арбітражного керуючого Гальченка Є.А. (ухвали від 30.08.2012, 27.09.2012, 22.01.2014, 28.07.2014), в ході судових засідань встановлено неналежне виконання ліквідатором банкрута Гальченком Є.А. покладених на нього повноважень. Ухвалою від 28.07.2014 Господарський суд Дніпропетровської області запропонував Міністерству оборони України розглянути питання щодо призначення та проведення аудиторської перевірки фінансово-господарської діяльності банкрута за період з 31.05.2011 (з початку ліквідаційної процедури).

3.26. Згідно з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 через виявлені численні порушення в результаті перевірки копію аудиторського звіту направлено до прокуратури Дніпропетровської області для вжиття заходів прокурорського реагування.

3.27. Саме арбітражним керуючим Гальченком Є.А. реалізовано майно банкрута у ліквідаційній процедурі, частково погашена заборгованість по заробітній платі, але разом з тим допущено суттєві порушення при проведенні ліквідаційної процедури.

3.28. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 припинено повноваження арбітражного керуючого Гальченка Є.А., ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Іванкова В.М., а 29.03.2017 ліквідатором призначено арбітражного керуючого Величка В.Ю., який виконує повноваження по даний час.

3.29. Величко В. Ю. після призначення його ліквідатором подав до справи про банкрутство заяви про стягнення коштів з попередніх ліквідаторів, які розглядались протягом тривалого часу, а через апеляційне та касаційне оскарження ухвал з цього приводу справа перебувала в апеляційній та касаційній інстанціях.

3.30. Для визначення остаточного розміру непогашених грошових вимог кредиторів підлягають завершенню всі заходи по концентрації активів банкрута, формуванню ліквідаційної маси та її реалізації. Саме ці заходи вживались, зокрема, ліквідатором Величком В.Ю при виконанні повноважень у даній справі.

3.31. Розглядаючи заяву ЦСБУ про застосування строку позовної давності до заяви ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника, суди попередніх інстанцій врахували зміни, внесені до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України Законом України від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", а також обставини подальшого продовження дії карантинних обмежень, введених у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) на території України, які діяли на час подання ліквідатором вищезгаданої заяви про притягнення осіб до субсидіарної відповідальності.

3.32. У зв`язку з наведеним, суди попередніх інстанцій зазначили про те, що строк позовної давності за поданою ліквідатором заявою про притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута, встановлений статтею 257 ЦК України, має відраховуватися саме з моменту виявлення недостатності ліквідаційної маси для повного погашення кредиторської заборгованості боржника (завершення усіх заходів ліквідаційної процедури, пов`язаних з встановленням дійсного розміру кредиторських вимог, розшуком та поверненням до ліквідаційної маси майна банкрута), а не прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, і вказаний строк не сплинув.

4. Короткий зміст касаційної скарги

4.1. ЦСБУ подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати ухвалені судами попередніх інстанцій рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на скаржника за зобов`язаннями боржника, а у випадку задоволення вказаної заяви ліквідатора - застосувати строки позовної давності.

5. Узагальнені доводи касаційної скарги

5.1. Висновок судів попередніх інстанцій про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями скаржника та фактичною неплатоспроможністю боржника є необґрунтованим та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

5.2. Суди застосували норми матеріального та процесуального права, а саме статтю 61 КУзПБ у її сукупності зі статтею 215 ГК України, статті 74, 76, 77 ГПК України, статтю 261 ЦК України та статтю 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування наведених норм.

5.3. Суд першої та апеляційної інстанції безпідставно не застосували строк позовної давності про застосування якого заявляв скаржник, а твердження ліквідатора на поважність пропуску строку позовної давності безпідставними.

5.4. Суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, інтереси осіб, що не були залучені до участі у справі, оскільки фактично встановивши неправомірність вибуття за договорами купівлі-продажу нерухомого майна, суди не залучили до участі у справі власників такого майна, що відповідно до пункту 8 частини 1 статті 310 ГПК України є підставою для скасування цих рішень.

6. Позиція інших учасників справи щодо касаційної скарги

6.1. ОСОБА_1 (кредитор) у відзиві заперечував проти касаційної скарги, просив Суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначаючи про те, що наведеними в касаційній скарзі аргументами не спростовано висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на ЦСБУ, як і не доведено неправильного застосування або порушення норм матеріального і процесуального права.

7. Касаційне провадження

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 24.11.2025 касаційну скаргу ЦСБУ на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.08.2025 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2024 у цій справі залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом надання Суду оригіналу документа на підтвердження сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

7.2. 03.12.2025 до Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 2422,40 грн.

7.3. Ухвалою Верховного Суду від 18.12.2025 відкрито касаційне провадження у справі № Б15/101-08 за касаційною скаргою ЦСБУ на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.08.2025 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2024, призначено її до розгляду в судовому засіданні на 13.01.2026 - 15:00.

7.4. 06.01.2026 та 07.01.2026 від УНР та Міністерства оборони України до Верховного Суду надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

7.5. Ухвалою Верховного Суду від 12.01.2026 вказані заяви було задоволено та вирішено проводити судові засідання у даній справі за участю ліквідатора УНР арбітражного керуючого Величко В. Ю. та представника Міністерства оборони України ОСОБА_2. в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку.

7.6. В судовому засіданні 13.01.2026 представник Міністерства оборони України підтримав касаційну скаргу з викладених у ній підстав, просив Суд скаргу задовольнити. Ліквідатор боржника заперечував проти касаційної скарги та просив Суд залишити скаргу без змін.

7.7. Решта учасників явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до Суду не надходило.

7.8. Враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю учасників, що не забезпечили явку своїх представників у судове засідання.

8. Позиція Верховного Суду

8.1. На розгляді місцевого господарського суду перебувала заява ліквідатора УНР арбітражного керуючого Величка В. Ю. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на ЦСБУ та стягнення з останнього на користь банкрута 8 268 976,01 грн (з урахуванням поданих заявником уточнень).

8.2. Суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили вказану заяву, дійшовши висновку про доведення заявником всіх складових (елементів) правопорушення, необхідних для покладення субсидіарної відповідальності.

8.3. Скаржник не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість заяви ліквідатора щодо покладення субсидіарної відповідальності, зазначаючи серед іншого про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, а також неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (розділ 5 цієї постанови).

8.4. Оцінивши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами у цій справі обставин, Верховний Суд зазначає наступне.

8.5. Відповідно до частини першої статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд з відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

8.6. Субсидіарна відповідальність - це додаткова відповідальність осіб, які разом з боржником відповідають за його зобов`язаннями у випадках, передбачених, зокрема, КУзПБ.

8.7. Згідно з частиною другою статті 61 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані тільки для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Законом.

8.8. Визначене нормами КУзПБ правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності, як субсидіарна, має співвідноситися із наявністю, відповідно до закону, необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності.

8.9. Отже, у справі про банкрутство субсидіарна відповідальність має деліктну природу та узгоджується з частиною першою статті 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

8.10. Тобто недостатність майна юридичної особи, яка перебуває в судовій процедурі ліквідації, за умови доведення боржника до банкрутства, поповнюється за рахунок задоволення права вимоги про відшкодування шкоди до осіб, дії / бездіяльність яких кваліфікуються судом як доведення до банкрутства.

8.11. Визначене нормами КУзПБ правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності, як субсидіарна, має співвідноситися із наявністю, відповідно до закону, необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності.

8.12. Такими елементами є об`єкт та суб`єкт правопорушення, а також об`єктивна та суб`єктивна сторони правопорушення.

8.13. Об`єктом вказаного правопорушення є ті майнові права боржника та його кредиторів, що порушені у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства, та відновлення яких відбувається відшкодуванням шкоди у межах покладення субсидіарної відповідальності за правилами частини другої статті 61 КУзПБ.

8.14. Суб`єкт (суб`єкти) правопорушення визначені законом, зокрема ними є засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови існування вини цих осіб у банкрутстві боржника.

8.15. Об`єктивну сторону правопорушення становлять дії/бездіяльність відповідних суб`єктів, прийняття ними рішень, надання вказівок на вчинення дій або на утримання від них, що призвели до відсутності у боржника майнових активів для задоволення вимог кредиторів або до відсутності інформації про такі активи, що виключає можливість дослідження активу та його оцінки, тобто які окремо або у своїй сукупності спричинили неплатоспроможність і боржника та, відповідно, вказують (свідчать) про доведення конкретними особами боржника до банкрутства.

8.16. Тобто, зміст відповідного делікту становлять умисні і цілеспрямовані дії / бездіяльність, результатом яких є банкрутство юридичної особи та шкода, завдана приватним і суспільним інтересам.

8.17. За змістом частини другої статті 61 КУзПБ вказані умисні дії / бездіяльність та їх результат узагальнено іменуються доведенням до банкрутства, що і дає назву цьому делікту. При цьому винні особи хоча і не є стороною боргових зобов`язань, але їх поведінка перебуває в причинно-наслідковому зв`язку зі шкодою у вигляді непогашених вимог кредиторів.

8.18. Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, то її становить ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (вини суб`єкта правопорушення).

8.19. Такі правові висновки щодо застосування норм частини другої статті 61 КУзПБ викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21).

8.20. Водночас визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення відповідно до частини другої статті 61 КУзПБ та з урахуванням положень статей 74, 76, 77 ГПК України причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів), обов`язок чого покладається на кредитора/ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку також належить до об`єктивної сторони цього правопорушення (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, від 14.07.2020 у справі №904/6379/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17).

8.21. Поряд з цим, відсутність (ненадання) належних доказів на підтвердження елементів/складових об`єктивної сторони порушення, тобто дій/бездіяльності конкретної особи (суб`єкта) відповідальності, що вказують на доведення до банкрутства або банкрутства, спростовує існування об`єктивної сторони порушення з доведення до банкрутства (банкрутства), а відповідно позбавляє суд підстав визначити суб`єктів відповідальності, встановити вину у діях/бездіяльності цих осіб та покласти субсидіарну відповідальність на її суб`єктів (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/21323/16, від 15.02.2022 у справі № 927/219/20, від 15.02.2023 № 902/1078/16, від 07.03.2023 №911/101/21 (911/3174/21)), від 10.08.2023 у справі № 911/2581/14 (911/1311/22).

8.22. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій:

- підприємство банкрут є державною установою, заснованою Міністерством оборони України, яка функціонально підпорядкована ЦСБУ; має самостійний баланс та статутний фонд, не фінансується з державного бюджету (повне самофінансування); має право від свого імені відчужувати майнові об`єкти, у тому числі нерухомі, якими користується на праві повного господарського відання, лише за попередньою згодою органу, до сфери оперативного управління якого воно входить, тобто ЦСБУ, а одержані кошти спрямовувати на інвестування виробничої діяльності УНР;

- ліквідатором було встановлено факт виведення з володіння боржника майна, яке перебувало у боржника на праві повного господарського відання, на підставі договорів купівлі-продажу від 17.11.2004, від 05.03.2005, від 12.12.2005 та від 26.07.2007 (пункт 3.3 даної постанови);

- відчуження вищезгаданого нерухомого майна було здійснено ЦСБУ, кошти від реалізації такого майна не надходили до боржника, оскільки були отримані ЦСБУ;

- відчуження таких активів УНР було здійснено з порушенням чинного законодавства щодо продажу військового майна.

8.23. З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що ЦСБУ, як засновником боржника, до порушення провадження по справі про банкрутство УНР вчинено дії, спрямовані на зменшення ліквідних активів боржника та позбавлення його грошових коштів від використання таких об`єктів.

8.24. Крім того, ухвалюючи оскаржувані у цій справі рішення, суди попередніх інстанцій врахували:

- наявні в матеріалах справи Аналіз фінансового стану УНР станом на 01.07.2008, виконаний розпорядником майна арбітражним керуючим Левченко В.В., а також Аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності, проведений ліквідатором боржника на виконання вимог ухвали місцевого господарського суду від 13.04.2023 у цій справі;

- вжиття ліквідатором боржника арбітражним керуючим Величком В. Ю. заходів щодо концентрації активів банкрута, формування ліквідаційної маси та її реалізації для визначення остаточного розміру непогашених грошових вимог кредиторів;

- на дату звернення ліквідатора з заявою про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника залишок непогашених вимог кредиторів становить 8 376 048,73 грн.

8.25. Заперечуючи наведені висновки, скаржник серед іншого зазначав про те, що у даному випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями ЦСБУ та фактичною неплатоспроможністю боржника, і має місце недоведеність ліквідатором всіх складових, необхідних для покладення на скаржника субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника.

8.26. У контексті наведеного, в касаційній скарзі вказано про застосування судами попередніх інстанцій статті 61 КУзПБ у її сукупності зі статтею 215 ГК України, а також статей 74, 76, 77 ГПК України, статтю 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування наведених норм, зокрема, викладених у постановах від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 05.02.2019 у справі №923/1432/15, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17.

8.27. Відносно посилання скаржника на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин у справі, неврахування наданих скаржником доводів і доказів, колегія суддів зазначає, що наведені доводи по своїй суті зводиться до незгоди з наданою судами оцінкою доказам у справі та спрямовані на спонукання Верховного Суду здійснити переоцінку доказів і встановити інші обставини справи ніж ті, які вже встановлені судами в оскаржуваних рішеннях, що в силу положень статті 300 ГПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

8.28. Стосовно твердження в касаційній скарзі про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах (зокрема, наведених у пункті 8.26 цієї постанови), колегія суддів зазначає наступне.

8.29. Неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.30. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

8.31. При цьому, для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

8.32. Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

8.33. Натомість скаржником виокремлені висновки Верховного Суду у згаданих ним в касаційній скарзі постановах із контексту судових рішень, без урахування предмету і підстав спору, досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин, тому в цій частині доводи касаційної скарги відхиляються Судом як безпідставні.

8.34. Посилання скаржника на безпідставне подання ліквідатором уточненої заяви про покладення субсидіарної відповідальності (в редакції від 24.11.2024 №02-16/1275) та її розгляд судом всупереч положень частини четвертої статті 46 ГПК України, віхиляється колегією суддів, з огляду на наступне.

8.35. Як зазначалося вище, постановою Верховного Суду від 02.10.2024 було скасовано ухвалені у цій справі судами попередніх інстанцій рішення від 28.06.2023 та від 29.01.2024 за результатами розгляду заяви ліквідатора боржника про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника та направлено справу у частині розгляду згаданої заяви ліквідатора банкрута на новий розгляд до місцевого господарського суду. При чому, у постанові суду касаційної інстанції серед іншого було надано вказівку дослідити питання визначення кола осіб, які несуть субсидіарну відповідальність за доведення до стану неплатоспроможності банкрута.

8.36. Під час нового розгляду справи ліквідатор уточнив, який саме орган, підпорядкований Міністерству оборони України, має нести відповідальність за зобов`язаннями боржника, що по суті є виконанням вищевказаної вказівки суду касаційної інстанції, яка є обов`язковою для судів першої і апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи відповідно до статті 316 ГПК України. Водночас, обставини (підстави) та предмет поданої заяви залишились незмінними і ЦСБУ (скаржник) також було стороною за поданою ліквідатором заяви про субсидіарну відповідальність, яка розглядалася під час первісного вирішення цієї заяви судами з ухваленням рішень, які в подальшому були скасовані Верховним Судом.

8.37. Відтак, доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження, а тому відхиляються колегією суддів як безпідставні.

8.38. Твердження скаржника про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, адже суди фактично встановили неправомірність вибуття за договорами купівлі-продажу нерухомого майна, проте не залучили до участі у справі власників такого майна (пункт 5.4 цієї постанови), відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки в цій частині доводи скаржника не відповідають природі субсидіарної відповідальності та її елементам (складовим), зокрема, щодо визначення суб`єктів відповідного правопорушення, до яких застосовується вказана відповідальність.

8.39. Відносно посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували строк позовної давності за заявою ЦСБУ, а також застосували положення статей 257, 261 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, викладених у постановах від 13.01.2016 у справі № 922/5094/14, від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012, від 05.03.2020 у справі №14/325 "б", колегія суддів зазначає наступне.

8.40. За змістом наведеного в касаційній скарзі обґрунтування, скаржник зазначає про посилання в оскаржуваних судових рішеннях на неналежне виконання арбітражним керуючим покладених на нього повноважень, зміну арбітражних керуючих у цій справі та наведені ліквідатором обставини поважності причин пропуску строку позовної давності.

8.41. У питанні визначення початку перебігу строку позовної давності за заявою про субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника колегія суддів звертається до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 902/1129/15 (902/579/20), які були враховані судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних ЦСБУ рішень у цій справі, згідно з якими ліквідатор за наявності ознак банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, для забезпечення реалізації принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі, подає таку заяву (про покладення субсидіарної відповідальності) не раніше, ніж після завершення реалізації об`єктів ліквідаційної маси та розрахунків з кредиторами на підставі вчинення такої реалізації у ліквідаційній процедурі при наявності обставин недостатності повного погашення кредиторської заборгованості банкрута. Підтвердженням вищевикладеного є те, що розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

8.42. Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21) наголосив на тому, що встановлення недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство є тією обставиною, з якою закон пов`язує початок перебігу позовної давності за вимогами про субсидіарну відповідальність у справі про банкрутство.

8.43. Зважаючи на те, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій скаржник не довів обставин спливу на момент звернення ліквідатора із вищезгаданою заявою трирічного строку саме з моменту виявлення недостатності ліквідаційної маси для повного погашення кредиторської заборгованості боржника, колегія суддів відхиляє викладені в касаційній скарзі доводи щодо пропуску позовної давності у спірних правовідносинах як необґрунтовані.

8.44. Колегія суддів зазначає, що хоч місцевий господарський суд і наводив перебіг розгляду справи про банкрутство УНР (зміна арбітражних керуючих, питання належного виконання ними своїх обов`язків, вжиття заходів для повернення майна до ліквідаційної маси з метою його подальшої реалізації, формування ліквідаційної маси, тощо), однак ключовим у вирішенні питання позовної давності у даному випадку було саме встановлення судами недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство, що відповідає вищезгаданим висновкам Верховного Суду.

8.45. Крім того, Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 19.06.2024 у справі №906/1155/20 (906/1113/21) відступив від раніше викладеної правової позиції Верховного Суду в питанні обчислення позовної давності при застосуванні субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, що викладена у постанові від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012, на застосуванні якої наполягає скаржник.

8.46. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, якою у питанні визначення початку перебігу строку позовної давності за заявою про субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника є постанова Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21).

8.47. Субсидіарна відповідальність у справах про банкрутство є самостійним цивільно-правовим видом відповідальності, притаманною ознакою якого є те, що особа, яка є відповідачем, повинна доказати відсутність своєї вини.

8.48. Дослідивши та надавши оцінку наявним у справі доказам, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що скаржником не спростовано обставини, наведені ліквідатором боржника у поданій заяві.

8.49. Відтак, встановивши наявність всіх елементів складу правопорушення, як умови для застосування субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви ліквідатора банкрута у цій справі.

8.50. Аргументи касаційної скарги щодо відсутності складу правопорушення, необхідного для покладення на відповідача субсидіарної відповідальності, та про порушення попередніми судовими інстанціями норм процесуального права через надання невірної оцінки доказів та не забезпечення повного та всебічного дослідження обставин справи й аргументів учасників справи фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів всупереч тому, що відповідну оцінку їм вже було надано судами першої та апеляційної інстанції.

8.51. Колегія суддів звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц).

8.52. У даному випадку судом касаційної інстанції не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів, оцінку яким надано судами першої та апеляційної інстанції.

8.53. У зв`язку з викладеним, колегією суддів відхиляються доводи касаційної скарги в частині заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням скаржником власного їх викладення, оскільки незгода з наданою судами оцінкою наявних у матеріалах справи доказів, намагання здійснити їх переоцінку в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

8.54. Таким чином, матеріали справи свідчать, що оцінка аргументів учасників справи та наявних у справі доказів була здійснена судами першої та апеляційної інстанцій із дотриманням приписів процесуального права.

8.55. Наведеним спростовуються протилежні доводи скаржників, які зводяться до спонукання Верховного Суду до переоцінки доказів та встановлення обставин, що в силу процесуального закону виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

8.56. Аргументи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у наведеній у касаційній скарзі низці постанов, не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, оскільки відмінність правозастосування у вказаних постановах та у цій справі зумовлена різним обґрунтуванням підстав для покладення субсидіарної відповідальності, іншими встановленими судами фактичними обставинами справ та оціненими доказами, в залежності від яких й прийнято судові рішення.

8.57. Відхиляючи доводи скаржника, Суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України", в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

8.58. З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи скаржника про невірне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження, тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

9.2. Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

9.3. Верховний Суд дійшов висновків про те, що оскаржувані судові рішення прийняті з повним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

9.4. Враховуючи вищевикладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309 ГПК України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

9.5. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін ухвалені у цій справі судові рішення, витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги Суд покладає на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) Міністерства оборони України залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.08.2025 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2024 у справі №Б15/101-08 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді К. М. Огороднік

В. Я. Погребняк