ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р. Справа№ 925/130/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Кірса В.В. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Заплотинський Ю.І. (поза межами приміщення суду),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року (дата підписання 17.11.2025 року)

у справі №925/130/25 (судді - Г.М.Скиби)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд"

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" (далі - позивач) звернулося в Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд" (далі - відповідач) про витребування із чужого незаконного володіння вбудовано-прибудованого приміщення, площею 50 кв.м, що знаходиться на першому поверсі багатоповерхового багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги, зокрема, обґрунтовані тим, що внаслідок набуття позивачем права власності на майнові права на вбудовано-прибудоване торгово-офісне приміщення, що знаходиться на першому поверсі, площею 50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 позивач є власником вказаного об`єкта інвестування, проте не може вступити у володіння річчю та зареєструвати таке право, оскільки вважає, що відповідач в порушення зобов`язань вказане приміщення Інвестору не передав, а визнання за Інвестором у цивільній справі № 2-701/10 права власності на предмет інвестування не призвело до ефективного поновлення права власності (отримання майна у фактичне володіння власника та забезпечення його державної реєстрації), а тому таке порушене право підлягає захисту шляхом витребування майна від відповідача. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд" про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, представник скаржника вказав, що після здачі в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта відповідач не передав Інвестору ( ОСОБА_1 ) створений об`єкт інвестування та документацію для оформлення права власності.

Водночас, представник скаржника наголошує, що право власності Інвестора ( ОСОБА_1 ) на предмет інвестування : торгово-офісне приміщення площею 50 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в реєстрі речових прав не було зареєстровано.

При цьому, представник скаржника наголосив, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що забудовник передав на користь Інвестора ( ОСОБА_1 ). предмет інвестування, пославшись на надану відповідачем копію акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 29.03.2011 року по договору інвестування будівництва № 136 від 09.01.2006 року. Водночас вказаний доказ не міг бути прийнятий судом до уваги, оскільки у вказаному акті передачі приміщення від відсутні характеристики (зокрема інвентаризаційний номер приміщення згідно даних технічної документації ), який передається Інвестору, а також вказаний документ є сфальсифікованим та не підписувався Інвестором ( ОСОБА_1 ).

За таких обставин за твердженням скаржника, відповідач, в порушення умов укладеного із Інвестором договору № 136 від 09.01.2006 року, та отримавши від останнього повну ціну об`єкта інвестування, після введення об`єкта в експлуатацію не виконав дій відповідно до умов договору щодо передачі готового об`єкта інвестування Інвестору, а саме: торгово-офісне приміщення площею 50 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив відповідне речове право Інвестора (правонаступником прав якої на предмет інвестування є позивач) на вказану річ.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року у справі №925/130/25.

11.12.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача вказав, що відповідач не є володільцем, користувачем або власником приміщення, яке є предметом позову, а також відповідачем як забудовником повністю виконано свої зобов`язання перед інвестором ОСОБА_1 за договором інвестування будівництва № 136 від 09.01.2006 року.

Водночас, представник відповідача наголошує, що на момент подачі позивачем позову вже минуло більше 15 років як у відповідача виникло зобов`язання перед інвестором ОСОБА_1 передати за актом приймання- передачі торгово-офісне приміщення площею 50 м2 на першому поверсі у будинку АДРЕСА_1 .

Окрім того, за твердженням представника відповідача, позивачеві достеменно відомо, що ОСОБА_1 у вказаному приміщенні здійснювала свою підприємницьку діяльність (торгівля жіночою білизною), що також підтверджує передачу приміщення для реєстрації права власності. Виходячи з викладеного позивач, вказуючи недостовірну інформацію, намагається ввести суд в оману.

Позивач мав перевіряти правовстановлюючі документи та підстави передачі на публічні торги права інвестора ОСОБА_1. на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення площею 50 м2 на першому поверсі у будинку АДРЕСА_1 та всі ризики дійсності вимоги та наявності предмету права, набутого з публічних торгів - несе позивач (набувач права) і таку правову позицію викладено у рішенні суду першої інстанції.

При цьому, представник відповідача зауважив, що після введення об`єкту будівництва в експлуатацію (30.12.2008 року), об`єкт разом із всією документацією передано на баланс обслуговуючої організації ДП «Ремонтно-експлуатаційне управління №8». Після створення об`єднання співвласників багатоповерхових будинків сам об`єкт та всю технічну документацію ДП «РЕУ-8» передано ОСББ «Шевченка-352» на виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 12.10.2017 року у справі № 925/980/17.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/129/26 від 16.01.2026 року, у зв`язку перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.22., 2.3.43. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №925/130/25.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2026 року сформовано колегію суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2026 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року у справі №925/130/25 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М. Ткаченко Б.О.

Представник позивача в судовому засіданні 21.01.2026 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції -скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.01.2026 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на підставі оформлених дозвільних документів та визначених видів господарської діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд" було забудовником багатоповерхового багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на першому поверсі споруди.

За двостороннім оплатним договором №136 інвестування будівництва від 09.01.2006 року між гр. ОСОБА_1 (інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд" останній зобов`язався здійснити будівництво вбудовано-прибудованого приміщення площею 50 м2. В договорі ідентифікаційні ознаки спірного приміщення відсутні. Планування приміщення здійснюється згідно з проектною документацією (п.1.2 договору). Вартість предмету договору на момент підписання становила 6200 грн. Сума інвестування була внесена повністю на рахунок забудовника. Спору в цій частині немає. Договором був передбачений обов`язок забудовника після завершення будівництва та прийняття будинку в експлуатацію передати інвестору ( ОСОБА_1 ) необхідні документи для оформлення права власності на створене майно та передати саме майно за договором приймання-передачі.

Так, багатоквартирний будинок з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 - був збудованим та зданим в експлуатацію.

Після здачі вищевказаного багатоквартирного будинку, спірне майно інвестору ( ОСОБА_1 ) передано не було.

Оскільки інвестор після здачі в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта набуває права власності на об`єкт інвестування, останній звернувся з позовом в суд про визнання за ним права власності на об`єкт інвестування.

Рішенням Придніпровського районного суду від 07.06.2010 року у справі №2-70/10 позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на торгово-офісне приміщення площею 50 кв.м за адресою АДРЕСА_1 та одночасно зобов`язано забудовника передати інвестору технічну документацію на оформлення за нею права власності на приміщення площею 50 м2.

Так, за твердженням позивача, 04.10.2021 року приватним виконавцем Бурмагою Є.А. було складено акт про реалізацію предмету іпотеки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс". Предмет іпотеки: майнові права на вбудовано-прибудоване торгово-офісне приміщення площею 50 м2 на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Право власності на об`єкт підтверджено договором інвестування будівництва №136 від 09.01.2026 року.

Даний акт складено на підставі протоколу електронних торгів №557908 у відповідності до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» стало переможцем електронних торгів з реалізації майнових прав на вбудовано- прибудованого торгово-офісного приміщення, що знаходиться на першому поверсі, площею 50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Та яке належить ОСОБА_2 .

Примусова реалізація вказаних майнових прав відбувалась за зобов`язаннями ОСОБА_2 .

Внаслідок набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» майнових прав на відповідне майно, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2022 року було замінено сторону (стягувача) ОСОБА_1 у цивільній справі № 2-701/10 на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс».

Набувши право власності на майнові права на вбудовано-прибудоване торгово-офісне приміщення площею 50 м2 на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , позивач вказує, що не може зареєструвати право власності на майно, оскільки нерухоме майно не було передано інвестору ОСОБА_1 разом з технічною документацією, а також неможливо ідентифікувати спірне майно в багатоквартирному житловому будинку.

Так ,враховуючи, що позивач, внаслідок придбання майнових прав набув право власності на предмет інвестування за договором № 136 від 09.01.2006 року, який було збудовано відповідачем за кошти Інвестора ( ОСОБА_2 ) та введено в експлуатацію, натомість не було передано у фактичне володіння останньому, вважається, що відповідач, як вододіючий невласник безпідставно здійснює володіння таким майном, а тому належним способом захисту права в даному випадку є саме вимога про витребування від відповідача предмета інвестування на користь позивача, який є правонаступником Інвестора щодо права власності на предмет інвестування, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Предметом судового розгляду у цій справі є визначений позивачем як віндикаційний позов, щодо витребування нерухомого майна (вбудовано-прибудоване торгово-офісне приміщення площею 50 м2 на першому поверсі будинку АДРЕСА_1) з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд", м. Черкаси.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, Цивільного кодексу України).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

У цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі № 922/3838/21.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи (ст. 326 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

За змістом частин 1, 3 власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми та розгляді даної справи повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, згідно акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 29.03.2011 року по договору інвестування будівництва №136 від 09.01.2006 року та на виконання рішення Придніпровського районного суду від 07.06.2010 року у справі №2-701/10 Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд" (забудовник) передало ОСОБА_1 (інвестор) спірне нежитлове приміщення площею 50 м2 на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 78). Акт підписаний сторонами без зауважень чи застережень (а.с. 84-86).

Перша черга 8 секційного житлового будинку АДРЕСА_1 передана на обслуговування РЕУ-8 20.11.2003 року (а.с. 167).

Друга черга 8 секційного житлового будинку АДРЕСА_1 передана на обслуговування РЕУ-8 27.01.2004 року (а.с. 168).

Третя черга 8 секційного житлового будинку АДРЕСА_1 передана на обслуговування РЕУ-8 20.11.2003 року (а.с. 169).

Четверта черга 8 секційного житлового будинку АДРЕСА_1 передана на обслуговування РЕУ-8 03.01.2008 року (а.с. 170).

Цілісний комплекс багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими офісними приміщеннями 1 поверху АДРЕСА_1 переданий з балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасизалізобетонбуд" на баланс РЕУ-8 згідно Акту від 11.02.2009 року (а.с. 171-173). Акт підписаний сторонами без зауважень чи застережень.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, Житловий комплекс житлового будинку АДРЕСА_1 переданий з балансу РЕУ-8 на баланс ОСББ "Бульвар Шевченка 352" згідно акту приймання-передачі від 26.04.2011 року (з додатком) (а.с. 105-113). Акт підписаний сторонами без зауважень чи застережень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника щодо порушення прав (власності) відповідачем, оскільки, станом на 11.02.2009 року відповідач вже не був власником спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що після здачі в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта відповідач не передав Інвестору ( ОСОБА_1 ) створений об`єкт інвестування та документацію для оформлення права власності.

Водночас, твердження скаржника, що право власності Інвестора ( ОСОБА_1 ) на предмет інвестування : торгово-офісне приміщення площею 50 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в реєстрі речових прав не було зареєстровано, не спростовує висновків суду, зокрема, що відповідач не є власником спірного майна.

При цьому, колегія суддів відзначає, що ОСОБА_1 не зверталась до органів державної виконавчої служби за примусовим виконанням рішення Придніпровського районного суду.

Твердження скаржника, що акт приймання-передачі нежитлових приміщень від 29.03.2011 року по договору інвестування будівництва № 136 від 09.01.2006 року не міг бути прийнятий судом до уваги, оскільки у вказаному акті передачі приміщення відсутні характеристики (зокрема інвентаризаційний номер приміщення згідно даних технічної документації), який передається Інвестору, та взагалі вказаний документ є сфальсифікованим та не підписувався Інвестором ( ОСОБА_1 ), колегія суддів не визнає переконливими доводами, як безпідставні та такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами (заявою ОСОБА_1 тощо).

Водночас, колегія суддів відзначає, що як було зазначено вище в договорі №136 інвестування будівництва від 09.01.2006 року були відсутні ідентифікаційні ознаки спірного приміщення.

При цьому, колегія суддів відзначає, що всі ризики дійсності вимоги та наявності предмету права, набутого з публічних торгів - несе позивач (набувач права). Відповідно суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач мав з розумною обережністю та розважливістю перевіряти правовстановлюючі документи та підстави передачі на публічні торги права інвестора ОСОБА_1 на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення площею 50 м2 по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 року у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачем на їх спростування. Факт порушення відповідачем права позивача на отримання індивідуально визначеного об`єкта - нежитлового торгово-офісного приміщення 50м2 першого поверху в багатоповерховому багатоквартирному житлового будинку по АДРЕСА_1 не підтверджений матеріалами справи та спростований відповідачем.

Так, відповідач довів належними та допустимими в розумінні статей 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказами, що він не є власником спірного майна і не має у власності індивідуально визначеного нерухомого майна (спірного приміщення 50 м2 на першому поверсі будинку), яке може бути передано позивачеві.

При цьому, колегія суддів відзначає, що власником багатоквартирного будинку житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями є ОСББ "Бульвар Шевченка 352", утворене на законних підставах та зареєстроване в установленому порядку як самостійна юридична особа.

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 30.01.2013 року у справі №6-168цс12, колегія суддів зазначає, що посилання на постанови Вищого господарського суду України не є належним правовим обґрунтуванням підстав апеляційного оскарження судових рішень, оскільки неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених у постановах Вищого господарського суду України, не визначено ст. 254 Господарського процесуального кодексу України як підстава апеляційного оскарження судових рішень. Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2020 року у справі № 920/653/18 та від 07.10.2021 року у справі № 922/3447/20.

Апеляційний суд, проаналізувавши судові рішення, висновки у яких, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні статей 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрфактор Сервіс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року у справі №925/130/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2025 року у справі №925/130/25 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №925/130/25 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

Б.О. Ткаченко

Дата підписання 27.01.2026 року.