ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 917/1214/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Студенець В. І.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А

та представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - не з`явився

відповідача 3 - Червона О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 (головуючий - Істоміна О.А., судді Стойка О. В., Попков Д. О.)

та рішення Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025 (суддя - Погрібна С. В.)

у справі № 917/1214/24

за позовом ОСОБА_1

до 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) Департаменту державної реєстрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

про визнання рішень неприйнятими, протоколу недійсним, зобов`язання скасувати запис

ВСТАНОВИВ:

У зв`язку у зв`язку із запланованою відпусткою судді Мамалуя О. О. склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився, що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026.

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 , звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Департаменту державної реєстрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (вх. № 10536) просив суд:

1) визнати рішення, викладені у протоколі загальних зборів ОСББ "Київська 14" від 17.06.2024, не прийнятими згідно Статуту ОСББ "Київська 14" у зв`язку із недостатньою кількістю голосів;

2) визнати протокол загальних зборів ОСББ "Київська 14" від 17.06.2024 недійсним;

3) зобов`язати Департамент державної реєстрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області для внесення змін по ОСББ "Київська 14" скасувати в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України запис про припинення ОСББ "Київська 14".

2. Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначив, що 17.06.2024 відбулися загальні збори ОСББ "Київська 14", оформлені протоколом, під час яких, на його думку, допущено істотні порушення порядку проведення, оскільки під час їх проведення не вели реєстрацію присутніх, не перевіряли повноважень співвласників, рішення по питаннях порядку денного фактично не приймалися. Окремо позивач стверджує про недостовірність підсумкового підрахунку голосів та ознаки підроблення протоколу, зокрема через внесення відомостей про померлих осіб, у зв`язку з чим кількість голосів «за» є недостатньою для прийняття рішень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.

4. Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, мотивовано тим, що предметом доказування у справі є дотримання порядку проведення зборів і наявність достатньої кількості голосів; досліджені докази підтверджують прийняття рішень більшістю, передбаченою Статутом (більш ніж 50%), а не 2/3 голосів, як помилково стверджував позивач; посилання на підробку протоколу та участь осіб без повноважень/померлих не підтверджені належними доказами й не спростовують результатів голосування; водночас вимога зобов`язати державного реєстратора - скасувати запис - виходить за межі його перевірки по суті рішень зборів і не є належним способом захисту. Суди також виходили із того, що не кожне процедурне порушення само по собі тягне недійсність рішень ОСББ, а втручання має враховувати баланс інтересів співвласників.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

5. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 і рішення Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025 та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити позов задовольнити повністю.

6. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 924/1225/21 та від 18.10.2013 у справі № 908/2085/21.

7. Також в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), а також стверджує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про надання додаткових доказів (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи

8. Відповідач 1 подав відзив, у якому заперечив проти доводів скаржника та просив закрити касаційне провадження в частині підстави касаційного оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

9. Відповідач 3 подав відзив, у якому заперечив проти доводів скаржника та просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

10. Інші учасники не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

11. У 2020 році співвласниками будинку по АДРЕСА_1 створено Об`єднання співвласників багатоквартирного буднику "Київська 14".

12. Відповідно до п. 8 Розділу ІІІ Статуту ОСББ «Київська 14» рішення на загальних зборах приймаються шляхом відкритого поіменного голосування. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували співвласники (їхні представники), які разом мають більше половини від загальної кількості голосів співвласників.

13. 17.06.2024 відбулися загальні збори Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Київська 14", проведені за ініціативою трьох співвласниць - ОСОБА_2 (кв. НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (кв. НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (кв. НОМЕР_3 ). Збори оформлені протоколом із визначеним порядком денним, що включав, зокрема, питання обрання голови та секретаря зборів, припинення ОСББ шляхом ліквідації, утворення ліквідаційної комісії, визначення строків проведення ліквідаційної процедури та порядку виконання прийнятих рішень.

14. Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою КП ЖЕП "Автозаводське" від 22.06.2020 № 01-12/329 (том 2, аркуш справи 239) наданою за даними інвентаризаційної справи, загальна площа будинку по АДРЕСА_1 становить 14.217,43 кв. м, у тому числі: площа квартир - 10.475,70 кв. м, нежитлових приміщень - 1.995,30 кв. м, а площа спільних частин (сходові клітини, тамбури) - 1.746,43 кв. м. Ці самі показники відображені й у протоколі загальних зборів від 17.06.2024, що підтверджує достовірність джерела даних про площу, яке використовувалося під час підрахунку голосів.

15. За протоколом, за всі питання порядку денного, у тому числі за рішення про ліквідацію ОСББ, проголосували 179 співвласників, яким належить сукупна площа 6.643,15 кв. м, що становить 53,26% від загальної площі квартир і нежитлових приміщень будинку. Таким чином, рішення ухвалено більшістю голосів співвласників - понад 50%, як того прямо вимагає Статут об`єднання.

Позиція Верховного Суду

16. Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

17. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

18. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження

19. Так, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник, зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 924/1225/21 та від 18.10.2013 у справі № 908/2085/21.

20. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

21. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

22. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

23. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

24. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

25. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

26. Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

27. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

28. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

29. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

30. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

31. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

32. Так Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, наведених скаржником у касаційній скарзі, є безпідставним, з огляду на таке.

33. Зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 924/1225/21 скаржник у касаційній скарзі цитує висновок наступного змісту: "для визначення факту достатності/недостатності голосів для прийняття рішень на загальних зборах суд має встановити загальну кількість співвласників багатоквартирного будинку та загальну площу квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку".

34. Так, у наведеній скаржником справі № 924/1225/21 ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом з вимогами про визнання недійсними рішень загальних зборів та правління ОСББ "Подільський", скасування відповідних реєстраційних дій. Позовні вимоги обґрунтовані неповідомленням позивача, який є членом об`єднання, про скликання та проведення загальних зборів, що унеможливило його участь у них, участю у зборах та голосуванні осіб, які не були співвласниками майна у житловому будинку, обранням такої особи ( ОСОБА_6 ) до складу та головою правління, суперечливістю результатів голосування з питань порядку денного.

35. Однак у справі, яка розглядається позивач не обґрунтовував заявлені позовні вимоги неповідомленням останнього про скликання і проведення спірних загальних зборів, тобто позов у цій справі заявлено з інших підстав, а висновки судів у наведеній скаржником справі, зроблені за відмінних встановлених фактичних обставин, що свідчить про неподібність правовідносин у наведеній скаржником справі в порівнянні зі справою, яка розглядається.

36. Що стосується доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 908/2085/21, то Суд зазначає, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова Верховного Суду у цій справі від 18.10.2023, натомість у зазначеній скаржником справі № 908/2085/21 Верховний Суд ухвалив постанову 30.11.2022.

37. Однак, навіть якщо припустити, що скаржник посилався саме на цю постанову Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 908/2085/21, Суд констатує, що наведене справа не є подібною по відношенню до справи, яка розглядається.

38. Так у справі № 908/2085/21 предметом спору були вимоги позивача про визнання недійсними рішень установчих зборів ОСББ "Костянтина Великого 20", оформлених протоколом № 1 від 27.12.2020. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що установчі збори скликані та проведені з порушенням вимог ст. 6 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" - ініціативною групою ОСББ "Костянтина Великого 20" не дотримано порядку повідомлення всіх співвласників про проведення установчих зборів 27.12.2020, чим порушено право позивача на добровільне волевиявлення та висловлення своєї думки щодо створення вказаного ОСББ (позбавлено можливості реалізувати своє право співвласника будинку). У спірному протоколі установчих зборів, яким оформлені прийняті на зборах рішення, зазначено, що загальна кількість співвласників становить 89 осіб, у зборах взяли участь особисто та/або через представників співвласників будинку - 42 особи, а у письмовому опитуванні - 9 осіб; у листках письмового опитування та голосування зазначено 60 квартир та одне нежитлове приміщення. Відповідно до норм чинного законодавства усі зазначені приміщення повинні бути приватизовані, однак з відповіді заступника голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району вбачається, що на день проведення установчих зборів приватизовано було всього 20 квартир, що свідчить про відсутність кворуму при проведенні установчих зборів. Спірний протокол установчих зборів не відповідає наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 203 від 25.08.2015 "Про затвердження форми протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку", оскільки у листках голосування з питань порядку денного та письмового опитування зазначено неповні дані правовстановлюючих документів співвласників.

39. Так, у справі № 908/2085/21, Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у задоволенні позову, зокрема зазначив, що у справі, яка переглядається, позивачка, вказуючи на неповідомлення її про проведення установчих зборів та прохаючи скасувати рішення, прийняті на цих установчих зборах, не обґрунтовує порушення її права на участь у створенні юридичної особи, а фактично обґрунтовує свій інтерес у припиненні існування цієї юридичної особи шляхом скасування юридичної підстави створення ОСББ. Встановивши відсутність порушення спірними рішеннями установчих зборів прав позивачки, апеляційний господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову.

40. Однак Суд зазначає, що позовні вимоги позивача у справі, яка розглядається стосуються не питання законності/незаконності створення юридичної особи - ОСББ, а питання законності/незаконності припинення такої юридичної особи за рішенням її учасників (засновників). Тобто у справі № 908/2085/21 відмінні підстави позову, що в свою чергу свідчить про неподібність правовідносин в порівнянні зі справою, яка розглядається.

41. Отже, аргументи скаржника стосовно неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених у наведених скаржником постановах, не знайшли підтвердження під час касаційного провадження, відтак вказана скаржником підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, також не підтвердилася.

42. Згідно з пунктом 5 частин першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

43. Зважаючи на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, вважає за необхідне закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

44. Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.

45. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зокрема зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

46. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

47. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

48. Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

49. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

50. При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення.

51. Щодо іншої визначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

52. За змістом пункту 4 частини другої статті 287 та пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України підставою касаційного оскарження є необґрунтоване відхилення судом клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

53. Так, у цій частині скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про надання додаткових доказів.

54. Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 22.09.2025 на адресу Східного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання листа відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці вих. № 797/30.1-34 від 12.09.2025, яким підтверджено дати смерті власників квартир НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , для співвіднесення з фактичною датою проведення загальних зборів ОСББ «Київська 14» - 17.06.2024 (актовий запис № 1302 від 23.05.2019 щодо смерті ОСОБА_7 ; актовий запис № 367 від 27.03.2024 щодо смерті ОСОБА_8 ; актовий запис № 309 від 17.02.2023 щодо смерті ОСОБА_9 ); додано копію адвокатського запиту та докази надсилання клопотання сторонам. Обґрунтовуючи подання цього доказу лише на стадії апеляційного провадження, позивач зазначає, що відповідний адвокатський запит було скеровано ще до подання апеляційної скарги, однак відповідь ДРАЦС отримано лише 16.09.2025, тому подати її разом із апеляційною скаргою не було можливості.

55. Відмовляючи у задоволенні зазначеного клопотання позивача колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що наведена апелянтом підстава - те, що відповідь на адвокатський запит надійшла лише у вересні 2025 року не може в даному випадку вважатись поважною, оскільки з копії адвокатського запиту № 512/1 вбачається, що сам запит ініційовано лише 04.08.2025, тобто вже після ухвалення рішення судом першої інстанції 08.07.2025 (майже через місяць), і апелянт не довів об`єктивних перешкод для своєчасного звернення для отримання цих відомостей на стадії розгляду справи в суді першої інстанції. Така процесуальна пасивність суперечить принципу змагальності та концентрації доказів (статті 13, 14, 80 ГПК України) і не може вважатись винятковим випадком у розумінні частини другої статті 269 ГПК України.

56. Так Верховний Суд зазначає, що у частині першій статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

57. Тягар доказування (onus probandi) лежить на сторонах.

58. Згідно із частиною другою статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 80 ГПК України).

59. Відповідно до частин першої-третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

60. Здійснюючи аналіз вказаних вище норм процесуального права, Верховний Суд у постанові від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20 виснував, що при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (особи, яка їх подає).

61. Верховний Суд зазначає, що право на справедливий суд встановлено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відповідно до п. 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

62. Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23.06.1993, п.63) ЄСПЛ зазначив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

63. У рішенні у справі "Вержбицький проти Польщі" (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18.06.2002, п.39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі "Домбо Бехер проти Нідерландів" (Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, п.33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію - включаючи докази - з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище по відношенню до опонента.

64. Оскільки скаржником відповідно до вимог статті 74 ГПК України не було доведено неподання ним документів до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно від нього не залежали, то суд апеляційної інстанції не безпідставно, а цілком обґрунтовано відмовив у їх прийнятті, не задовольнивши відповідне клопотання позивача.

65. Верховний Суд також зазначає, що розгляд цієї справи відбувався у суді першої інстанції не в одне судове засідання (з моменту відкриття провадження у справі (10.10.2024) до ухвалення рішення у справі (08.07.2025) минуло майже дев`ять місяців), позивачу надавалася можливість подавати докази, та пояснення.

66. З огляду на викладене, Верховний Суд не вбачає процесуальних порушень з боку суду апеляційної інстанції при відмові у задоволенні клопотання позивача про долучення додаткових доказів в суді апеляційної інстанції.

67. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення про задоволення позову.

68. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

69. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

70. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

71. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

72. Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі виявилося, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

73. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

74. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

75. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

76. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга в частині оскарження рішення місцевого суду і постанови суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Розподіл судових витрат

77. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 і рішення Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025 у справі № 917/1214/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 і рішення Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025 у справі № 917/1214/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 і рішення Господарського суду Полтавської області від 08.07.2025 у справі № 917/1214/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

В. І. Студенець