ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2026 р. Справа№ 910/8633/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Король Д.А.

учасники справи:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: не з`явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кальхеон»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 (Повний текст рішення складено 15.10.2025)

у справі № 910/8633/25 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кальхеон»

про стягнення 1 921 530, 00 грн.

УСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кальхеон» про стягнення 1 921 530, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 по справі № 910/8633/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кальхеон" на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 пеню у розмірі 576 459, 00 грн. В іншій частині в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кальхеон» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 по справі № 910/8633/25, зменшивши пеню на 95 %, встановивши до стягнення 96 076, 50 грн. В іншій частині просить рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевим господарським судом необґрунтовано не взято до уваги обставини, із якими чинне законодавство пов`язує можливість зменшити пеню на 95 %.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 по справі № 910/8633/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

11.11.2025 через систему «Електронний суд» ТОВ «Кальхеон» було подано відзив на апеляційну скаргу у якому позивач просив суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ІНФОРМАЦІЯ_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кальхеон» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі № 910/8633/25, апеляційні скарги у справі № 910/8633/25 призначено до розгляду на 03.12.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 розгляд справи відкладено до 14.01.2026.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів встановила, що 20.11.2024 між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) укладено Державний контракт № 22/2-734-VDК-24 на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони, за яким виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та в специфікації товарів (Додаток 1 до Контракту), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом. Комплектність товару наведено в Додатку 2 до контракту.

Загальна вартість (ціна) товару згідно п. 2.2. Контракту становить 101 400 000, 00 грн.

Відповідно до п. 2.5. Контракту, сторони дійшли спільної згоди, що оплата за поставлений виконавцем товар здійснюється замовником виключно з дати виникнення бюджетних зобов`язань у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань та фактичного надходження коштів Державного бюджету на рахунок замовника.

Згідно п. 2.6. Контракту, оплата замовником поставленого товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця по факту поставки товару впродовж 15 банківських днів шляхом подання платіжної інструкції до ДКСУ, а у разі відсутності відповідного бюджетного фінансування - протягом 5 банківських днів з дати його надходження.

Оплата здійснюється на підставі належним чином оформленого виконавцем рахунку на оплату, до якого додаються підписаний сторонами Акт приймання-передачі товару за контрактом, видаткова накладна, (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку Замовника).

Відповідно до п. 3.2 Контракту, товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року. Точне місце поставки буде повідомлено замовником виконавцю не менше ніж за 3 (три) робочих дні до планової дати поставки.

Сторони погодили, що товар може поставлятися партіями. Розмір кожної партії виконавець погоджує завчасно із замовником до початку відвантаження.

Датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами Акта приймання-передачі товару за контрактом (п. 3.4. Контракту).

Пунктом 4.1. Контракту, сторони визначили обов`язок виконавця поставити товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеного в Специфікації.

Специфікації, що є невід`ємною частиною контракту встановлено, що строк поставки товару 600 комплектів до 15.12.2024 року.

Відповідно до актів приймання-передачі товару за Державним контрактом товар поставлено виконавцем замовнику: 28.12.2024 - 310 комплектів; 10.01.2025 - 190 комплектів та 14.01.2025 - 100 комплектів.

Виконавець поставив замовнику всі 600 комплектів товару, але з пропуском строку поставки, чим порушив умови контракту.

Відповідно до п. 7.2. Контакту, у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

19.12.2024 та 05.03.2025 замовником направлено виконавцю претензії (вих. № 11/2-18373, № 11/2-4365) щодо невиконання умов контракту та сплати пені у розмірі 1 921 530, 00 грн за не поставку вчасно 600 комплектів товару, які задоволено не було, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 ЦК України унормовано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2. Контакту у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0, 1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що відповідачем належним чином не виконано зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, що стало підставою для нарахування пені у відповідності до п. 7.2 контракту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 1 921 530, 00 грн.

Колегія суддів відзначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 95% з огляду на відсутність доказів понесення позивачем збитків та неспіврозмірність і невиправданість, враховуючи, що причиною неналежного виконання зобов`язань було порушення договірних зобов`язань контрагентами відповідача.

При цьому суд відзначає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведеної норми суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав, якщо: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміром неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення стороною порушення та/або його наслідків тощо.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18).

Як вказує апелянт, прострочення поставки сталось не з його вини, а за незалежних від нього умов. Так, ним було отримано лист від європейського контрагента від 09.12.2024 № 1/09/12-2024, яким повідомлено про неможливість поставки товару в обумовлений строк з огляду на непередбачувані обставини, зокрема, з огляду на те, що офіційні дистриб`ютори DJI у Європейському Союзі ввели тимчасові обмеження на обсяги постачання продукції через перебої у глобальному ланцюгу постачань та зміни внутрішньої логістичної політики компанії.

З отриманого Відповідачем листа від європейського контрагента, вбачається, що невиконання зобов`язань за Державним контрактом у встановлений строк зумовлене об`єктивними та непередбачуваними обставинами, зокрема логістичними обмеженнями, запровадженими офіційними дистриб`юторами DJI у країнах ЄС, що виключає вину відповідача у порушенні строків поставки. Тобто, порушення строку поставки відповідачем сталось виключно через затримку товару його виробником, а не у зв`язку із недобросовісною поведінкою самого відповідача.

Фактична затримка поставки була спричинена надзвичайними обставинами, що виникли у контексті міжнародної логістики та обмежень, запроваджених як виробником БПЛА (DJI), так і урядом КНР, включаючи заборону на експорт дронів, зміну дистрибуційної політики та обставини, які офіційно підтверджено листом постачальника - компанії Smarttechnics Sp. z o.o.

Також, відповідачем вчинялись дії, які спрямовані на відшукування інших іноземних контрагентів задля якнайшвидшого придбання визначеного Державним контрактом товару. Однак, пошуки не мали успішних результатів, оскільки іноземні постачальники, повідомляли, що квадрокоптерів DJI Mavic 3Т немає у наявності у зв`язку із наявними обмеженнями, які були встановлені виробником товару DJI у Європейському Союзі. Так, за повідомленням іноземних контрагентів, найближчі поставки можливі в кінці січня 2025 року, що підтверджується листом № 15/12-2024-1 від 15.12.2024 від компанії Janusorion OU.

Таким чином, поведінка відповідача була добросовісною, послідовною та орієнтованою на результат, з постійним урахуванням важливості і терміновості виконання державного контракту, спрямованого на забезпечення потреб оборони держави. Жодних зволікань з боку відповідача не допущено - поставка була здійснена у найкоротші можливі строки, одразу після фактичного отримання товару.

Пошук постачальника безпілотного авіаційного комплексу DJI Mavic 3Т є суттєво ускладненим з огляду на низку об`єктивних обставин. Зокрема, зазначений товар належить до категорії продукції подвійного призначення, експорт якої підлягає жорсткому державному контролю, а з 2022 року компанія-виробник DJI обмежила постачання до України. Крім того, у 2023 році урядом КНР було введено нові обмеження на експорт дронів та їх компонентів. На території Європейського Союзу спостерігається суттєвий дефіцит зазначеної продукції, обумовлений високим попитом і наявністю квот з боку офіційних дистриб`юторів. Додаткові труднощі спричиняють логістичні обмеження та митні процедури, які істотно впливають на строки поставки. У таких умовах укладення договорів поставки з надійними постачальниками потребує значних зусиль, часу та ресурсів.

Таким чином, у відповідача були об`єктивні та підтверджені зовнішні обставини, що унеможливлювали своєчасне виконання зобов`язань у визначені строки.

При цьому відповідач діяв добросовісно, оперативно та відповідально, вживав усіх розумних і можливих заходів для мінімізації затримки та забезпечення виконання поставок, незважаючи на форс-мажорний характер ситуації. Затримка постачання товару відбулась не через недбалість або зловживання з боку відповідача, а з причин, які були поза його контролем, у тому числі через обмеження на міжнародному рівні щодо продукції подвійного призначення. У зв`язку з цим, нарахування пені у повному обсязі є несправедливим, непропорційним та не відповідає дійсним обставинам справи, а тому підлягає зменшенню відповідно до положень ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

Колегія суддів оголошує, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 ЦК України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20).

Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Суд відзначає, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст.57 3 ЦК України).

Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів спричинення позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем строку поставки товару, беручи до уваги нетривалий строк прострочення, компенсаційний характер неустойки, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягає стягненню з відповідача, на 70 %. За таких обставин обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 576459,00 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянтаІВ оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянтів по суті їх скарг в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі № 910/8633/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявників.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кальхеон» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі № 910/8633/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі № 910/8633/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на ІНФОРМАЦІЯ_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кальхеон» відповідно.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.02.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран