ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 917/2382/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників учасників:

позивача - Чинчика С.С.,

відповідача - Лазаренко С.М.,

третьої особи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 (головуючий суддя - Россолов В.В. судді: Склярук О.І., Хачатрян В.С.) та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.04.2025 (суддя Байдуж Ю.С.)

у справі №917/2382/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцька ТЕЦ"

до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області,

про стягнення 53 865 917,30 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцька ТЕЦ" (далі за текстом також - ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі за текстом також - Кременчуцька міська рада) про стягнення 53 865 917,30 грн заборгованості по відшкодуванню різниці між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що:

(1) оскільки Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради визначив тарифи в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого, відповідна різниця між тарифами має бути відшкодована позивачу за рахунок коштів місцевого бюджету;

(2) зобов`язання відповідача відшкодувати різницю між тарифами виникло відповідно до Програми на 2022 рік та, в подальшому, Програми на 2023 рік, на виконання якої позивач та Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі за текстом також - Департамент фінансів) уклали договір, предметом якого є відшкодування різниці між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років в сумі 53 865 917,30 грн, який не був виконаний.

3. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, зокрема, що:

(1) Програми на відшкодування різниці між тарифами мають декларативний характер і є дійсними лише за сприятливих умов наповнення бюджету Кременчуцької міської територіальної громади та здійснення відповідного фінансування, але в межах фактичних надходжень, запроваджених компенсаторів: 4 відсотка надходжень податку на доходи фізичних осіб. Оскільки відповідні субвенції на компенсацію різниці в тарифах у 2022-2024 роках з державного бюджету Кременчуцькій територіальній громаді не виділялися, фактичних надходжень від запроваджених компенсаторів було недостатньо, затверджені Програми по відшкодуванню різниці між тарифами в сумі 53 865 917,30 грн виконані не були;

(2) Програми, які затверджувалися на 2022, 2023, 2024 роки, вичерпали свою дію закінченням відповідними роками, оскільки були розраховані на відповідний бюджетний рік;

(3) Кременчуцька міська рада не є учасником Програми, вона її лише затвердила. Виконання програм покладене на Департамент фінансів, який є стороною договору, укладеного з позивачем щодо відшкодування різниці між тарифами в сумі 53 865 917,30 грн, а тому Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області є неналежним відповідачем у справі.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

4. ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" здійснює ліцензовану господарську діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

5. Рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 19.04.2019 №568 позивача було визначено виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука.

6. З метою оптимізації тарифів на комунальні послуги для населення, 30.09.2021 між Кабінетом Міністрів України в особі Прем`єр-міністра України, Міністра розвитку громад та територій України та Міністерства енергетики України, НАК "Нафтогаз України", Офісом Президента України, Всеукраїнською асоціацією органів місцевого самоврядування "Асоціація міст України" та Палатою місцевих влад Конгресу місцевих та регіональних влад було укладено Меморандум про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері постачання теплової енергії та постачання гарячої води в опалювальному періоді 2021/2022 років (далі за текстом також - Меморандум).

7. У результаті укладеного Меморандуму між учасниками досягнуто взаємних домовленостей, зокрема: недопущення застосування до кінцевих споживачів комунальних послуг (населення) тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, встановлених уповноваженими органами, розмір яких перевищуватиме розмір тарифів на вказані комунальні послуги, що застосовувалися до відповідних споживачів в кінці опалювального періоду 2020/21 років (пункт 2 розділу ІІ Меморандуму).

8. Реалізація вказаних домовленостей здійснюється шляхом забезпечення Кабінетом Міністрів України державної підтримки бюджетів територіальних громад, зокрема, за рахунок субвенцій на допомогу громадам, у яких індекс податкоспроможності менше або дорівнює 0,9, забезпечення у 2022 році спрямування до місцевих бюджетів територіальних громад (крім бюджету міста Києва) з метою фінансової підтримки підприємств теплопостачання та сталого проходження опалювального сезону 2021/2022 років: ПДФО в розмірі 4 відсотків, але не менше 11 млрд грн (додатково); 13,44 відсотків акцизного податку з виробленого в Україні пального та 13,44 відсотків акцизного податку з ввезеного на митну територію України пального відповідно до пунктів 16-1 та 16-2 частини першої статті 64 Бюджетного кодексу України (пункт 15 розділу ІІ Меморандуму).

9. У період 2021-2022 років ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" здійснювало постачання теплової енергії і гарячої води для населення згідно тарифів, встановлених рішеннями Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області.

10. Рішеннями Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області встановлено наступні економічно обґрунтовані тарифи на послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для категорій споживачів:

1 796,40 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії та 103,99 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води, що діють до введення в дію планових тарифів 2021/2022 років (рішення від 24.12.2020 №116 з внесеними змінами згідно з рішенням від 01.10.2021 за №1360);

2 094,29 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії та 119,81 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води, які діють до 30.09.2022 включно.

Одночасно з цим вирішено згідно з Меморандумом застосовувати тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення відповідно до попередніх рішень від 24.12.2020 №116 з внесеними змінами згідно з рішенням від 01.10.2021 за №1360, а саме: 1 796,40 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії та 103,99 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води (пункти 2.1, 3, 4, 7 рішення від 25.10.2021 №1421);

2 104,03 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії з 13.12.2021 та 120,31 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води з 13.12.2021.

Разом з цим вирішено для потреб населення в опалювальному періоді 2021/2022 років застосовувати тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно з пунктом 4 рішення від 25.10.2021 №1421, тобто 1 796,40 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії та 103,99 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води (пункт 6.1 рішення від 13.12.2021 №1723);

2 193,72 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії з 01.01.2022 та 126,19 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води з 01.01.2022.

Разом з цим вирішено для потреб населення в опалювальному періоді 2021/2022 років застосовувати тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно з пунктом 4 рішення від 25.10.2021 №1421, тобто 1 796,40 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії та 103,99 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води (пункт 6.1 рішення від 30.12.2021 №1867).

11. Зазначеними рішеннями на виконання Меморандуму для позивача в опалювальному періоді 2021/2022 років були встановлені економічно обґрунтовані тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, в тому числі для потреб населення, проте визначено для застосування відповідні тарифи в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованих, зокрема - на рівні 1 796,40 грн/Гкал з ПДВ на послугу з постачання теплової енергії та 103,99 грн/куб.м з ПДВ на послугу з постачання гарячої води.

12. Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, виконуючи відповідні домовленості згідно з Меморандумом, на позачерговій ХV сесії міської ради VІІІ скликання рішенням від 15.03.2022 затвердила Програму відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік (далі за текстом також - Програма).

13. Відповідно до розділу 3 Програми ця Програма пов`язана з виконанням власних повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення тарифів на комунальні послуги, визначених підпунктом 2 пункту "а" статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та пунктом 2 частини третьої статі 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зокрема, щодо виконання гарантій, визначених статтею 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення", що надаються суб`єктам господарювання під час держаного регулювання цін.

14. Основною метою Програми є відшкодування КП "Теплоенерго", ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ", ПАТ "КВБЗ" різниці між встановленими економічно обґрунтованими тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води для потреб населення і тими тарифами, що визначені до застосування, відповідно до рішень Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі за текстом також - різниця між тарифами), аби вказані виконавці комунальних послуг забезпечували своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання з населенням (розділ 4 Програми).

15. Згідно з паспортом Програми:

головним розпорядником коштів та відповідальним виконавцем Програми є Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (пункт 3 розділу 1, розділ 8 Програми);

учасниками Програми є Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Управління економіки виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, КП "Теплоенерго", ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ", ПАТ "КВБЗ" (пункт 4 Програми);

термін реалізації Програми 2022 рік (пункт 5 Програми);

джерело фінансування Програми бюджет Кременчуцької міської територіальної громади (пункт 8 Програми);

в опалювальному періоді 2021-2022 років різниця між тарифами становитиме 244 041 703,04 грн відповідно до розділу 7 Програми, зокрема для ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" - 161 843 871,16 грн;

виконання Програми здійснює Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (розділ 8 Програми).

16. Програмою передбачено ризики, серед яких зазначено, що Програма, інші документи (порядок відшкодування, договір тощо) для її реалізації є дійсними лише за сприятливих умов наповнення бюджету Кременчуцької міської територіальної громади та здійснення відповідного фінансування, але в межах фактичних надходжень, запроваджених компенсаторів у 2022 році, а саме: 4 відсотка надходжень податку на доходи фізичних осіб і 13,44 відсотків акцизного податку з виробленого в Україні пального та 13,44 відсотків акцизного податку з ввезеного на митну територію України пального та за умови використання отриманих бюджетних коштів учасниками Програми за цільовим призначенням.

17. Додатком до Програми затверджено Порядок відшкодування різниці між тарифами на послуги з постачання теплової енергії для населення (далі за текстом також - Порядок), за змістом якого видатки на відшкодування різниці між тарифами Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області передбачає у бюджеті Кременчуцької міської територіальної громади згідно з поданими суб`єктами господарювання розрахунками, згідно з затвердженими формами, погодженими Управлінням економіки Виконкому Кременчуцької міської ради, та на підставі прийнятого Виконкомом Кременчуцької міської ради рішення про погодження розрахунків щодо різниці між тарифами.

18. На підставі цього рішення Департамент фінансів Кременчуцької міської ради укладає договір з суб`єктом господарювання затвердженої форми згідно з Додатком 2 до цього Порядку.

19. 11.05.2022 позивач листом за вих. №21/1280, адресованим на ім`я міського голови м. Кременчука, надав розрахунок різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік в рамках Програми.

20. Рішенням від 25.05.2022 за №681 Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області погодив розрахунки на відшкодування різниці між тарифами за опалювальний період січень-квітень 2022 року на загальну суму 136 390 080,48 грн з ПДВ, зокрема для ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" - 91 547 201,29 грн, у тому числі за січень-квітень 2022 року - 89 948 742,27 грн з ПДВ та податок на додану вартість за жовтень-грудень 2021 року 6 598 459,02 грн.

21. Цим рішенням також вирішено: заступнику міського голови директору Департаменту фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Неіленко Т.Г. укласти договори, додаткову угоду про відшкодування різниці між тарифами, а також податку на додану вартість, та перерахувати кошти на рахунки відповідних суб`єктів господарювання відповідно, до переліку яких входить позивач.

22. На виконання зазначеної Програми Департамент фінансів та позивач уклали договори від 05.04.2022 за №13/121 та від 08.09.2022 за №14 про відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води для населення на 2022 рік на загальну суму 70 673 579,10 грн.

23. З огляду на суму різниці між тарифами, визначену в Програмі, та суму зазначених договорів, позивачу за результатом їх укладення відшкодована різниця між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років частково, в сумі 70 673 579,10 грн. Виконання Програми відносно позивача у 2022 році відбулося не в повному обсязі.

24. Рішенням позачергової ХІХ сесії VIII скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 13.01.2023 затверджено Програму відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2023 рік, Порядок відшкодування різниці між тарифами (далі за текстом також - Програма на 2023 рік).

25. Підстави, завдання, мета, джерело фінансування, виконавець та порядок виконання Програми на 2023 рік є ідентичними попередній.

26. За цією Програмою на 2023 рік Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області мав відшкодувати позивачу з бюджету Кременчуцької територіальної громади заборгованість в сумі 53 865 917,30 грн, а також іншим учасникам програми: КП "Теплоенерго" - в сумі 19 645 116,89 грн та ПАТ "КВБЗ" - 7 832 231,65 грн, що становить різницю між тарифами за лютий-квітень 2022 року та фактично є заборгованістю, яка виникла перед позивачем у 2022 році.

27. На виконання Програми на 2023 рік Департамент фінансів в особі заступника міського голови директора Департаменту фінансів Неіленко Т.Г. та позивач у справі уклали договір від 13.02.2023 №8, строком дії до 31.12.2023, про відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води для населення на 2022 рік.

28. Відповідно до умов договору ТОВ "Кременчуцькій ТЕЦ" підлягає відшкодуванню різниця між тарифами в загальній сумі 53 865 917,30 грн з ПДВ за рахунок бюджету Кременчуцької міської територіальної громади згідно з розрахунком, форма якого передбачена додатком 1 до Порядку та на виконання Програми за опалювальний період з 01.02.2022 по 07.04.2022 (пункти 1.1-1.4 договору).

29. Обов`язком позивача за цим договором є надання зазначеного розрахунку відповідно до пункту 2.1 договору.

30. Обов`язком Департаменту фінансів є відшкодування різниці між тарифами (пункт 2.2 договору).

31. За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (пункт 3.3 договору).

32. Позивач надав відповідний розрахунок, який є додатком №1 до договору, проте Департамент фінансів кошти на виконання договору не відшкодував.

33. У зв`язку з тим, що виконання цієї Програми на 2023 рік у частині відшкодування позивачу 53 865 917,30 грн, а також договору, укладеного на її виконання, не відбулося, позивач, неодноразово, листами від 17.08.2023 за вих. №21/2853, від 17.10.2023 за вих. №21/3519, від 05.12.2023 за вих. №21/4289, звертався на ім`я заступника міського голови-директора Департаменту фінансів Неіленко Т. Г. та на ім`я міського голови Віталія Малецького.

34. Також з цього приводу позивач направляв вимогу від 21.05.2024 за вих. №01/1843 на зазначених адресатів про відшкодування різниці у тарифах в сумі 53 865 917,30 грн, що фактично узгоджена у договорі.

35. Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради листом від 21.06.2024 за вих. №01-58/9432 за підписом міського голови відповів, що виконання програми не відбулося через відсутність субвенції на компенсацію різниці між тарифами.

36. Згідно з інформацією, зазначеною міським головою у листі від 02.08.2024 за вих. №0158/9432 про надання інформації стосовно включення позивача до Програми на 2024 рік, реалізація Програми на 2023 рік відбулася в частині інших підприємств, зокрема відповідно до цієї Програми КП "Теплоенерго" відшкодовано 19 645 116,89 грн та ПАТ "КВБЗ" відшкодовано 7 832 231,65 грн.

37. Рішенням від 18.01.2024 позачергової ХХІІІ сесії VIII скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області затверджено нову Програму відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2024 рік та Порядок відшкодування різниці між тарифами (далі за текстом також - Програма на 2024 рік), метою якої є забезпечення прозорого та ефективного порядку відшкодування різниці між тарифами за опалювальний період 2023-2024 роки, виділення з бюджету Кременчуцької міської територіальної громади коштів для відшкодування різниці між тарифами у 2024 році (розділ 3).

38. В іншій частині умови зазначеної Програми на 2024 рік є ідентичними з умовами попередніх Програм.

39. Рішення від 05.07.2024 позачергової ХХІV сесії VIII скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області позивача також було включено до Програми на 2024 рік в межах заборгованості по відшкодуванню ТОВ "Кременчуцькій ТЕЦ" різниці між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років в сумі 53 865 917,30 грн.

40. У 2024 році ТОВ "Кременчуцькій ТЕЦ" різниця між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років у сумі 53 865 917,30 грн також відшкодована не була.

41. Позивача знову включено до складу учасників Програми відшкодування різниці між тарифами, затвердженої Рішенням від 17.01.2025 позачергової ХХVІІ сесії VIII скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області вже на 2025 рік, без визначення суми відшкодування.

42. На момент вирішення справи судом розмір заборгованості по відшкодуванню позивачу різниці між тарифами в сумі 53 865 917,30 грн не сплачено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

43. Господарський суд Полтавської області рішенням від 28.04.2025 у справі №917/2382/24, яке Східний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 13.10.2025, позов задовольнив повністю; стягнув з Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцька ТЕЦ" 53 865 917,30 грн заборгованості по відшкодуванню різниці між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років та 646 391,01 грн витрат зі сплати судового збору.

44. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що:

(1) у Кременчуцької міської ради виникло публічно-правове зобов`язання з відшкодування різниці між тарифами, яке ґрунтується на вимогах статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення".

Встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на теплову енергію для населення на рівні, нижчому від економічно обґрунтованого, породило обов`язок компенсувати суб`єкту господарювання - постачальнику таких послуг, понесені витрати за рахунок коштів місцевого бюджету;

(2) саме Кременчуцька міська рада є належним відповідачем у справі і саме вона як орган місцевого самоврядування має сплатити заборгованість за теплову енергію, а не Департамент фінансів як фінансовий орган.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи. Розгляд клопотань

45. Кременчуцька міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій спросить рішення Господарського суду Полтавської області від 28.04.2025 у справі №917/2382/24 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 у справі №917/2382/24 скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" залишити без задоволення.

46. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що:

- суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах:

від 05.07.2023 у справі №910/15792/20, від 18.12.2024 у справі №907/825/22, від 02.10.2025 у справі №927/166/25, щодо застосування статей 169, 172 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК), статті 45 ГПК;

від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 98), щодо ефективного способу захисту;

від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30.01.2019 у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27.03.2019 у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, щодо права позивача визначати відповідача (відповідачів), предмет та підстави позову;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо:

(1) застосування приписів статей 13, 15 Закону України "Про ціни і ціноутворення" у справах про відшкодування суб`єктам господарювання різниці між тарифами за рахунок коштів відповідних бюджетів в частині визначення належним відповідачем у таких справах саме органу місцевого самоврядування, який встановив державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого та прийняв відповідне рішення;

(2) питання застосування пункту 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977;

- суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК).

47. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) суди попередніх інстанцій не встановили належного відповідача у цій справі та не врахували, що між позивачем та Кременчуцькою міською радою відсутні будь-які договірні зобов`язання; не дослідили підстави виникнення зобов`язання відповідача щодо сплати позивачу спірної грошової суми; залишили поза увагою доводи стосовно того, що належним відповідачем є Департамент фінансів, який є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, наділений юридичною можливістю забезпечити відновлення порушеного права позивача шляхом сплати відповідної заборгованості;

(2) суди попередніх інстанцій не застосували пункт 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977; не врахували рішення Кременчуцької міської ради від 15.03.2022 "Про затвердження Програми відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік"; саму Програму відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік, в якій розраховано різницю в тарифах з ПДВ, а відтак, вирішуючи спір, не вказали, що до суми стягнення включено ПДВ у розмірі 20%, що призвело до безпідставного стягнення з відповідача грошових коштів, які мають бути сплачені до Державного бюджету;

(3) апеляційний суд залишив поза увагою умови наданої сторонами в ході розгляду справи додаткової угоди №1 до договору №8, укладеної 01.10.2025, яка також визначає таку суму з урахуванням ПДВ;

(4) суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права в частині оцінки доказів на предмет їх належності, допустимості та вірогідності, що передбачено статтями 13, 73, 76, 77, 78, 79 ГПК, зокрема не дослідили докази на підтвердження підстави виникнення цивільних прав і обов`язків, як наслідок, не встановили, що у спірних правовідносинах у позивача не було підстав для звернення з відповідним позовом до Кременчуцької міської ради;

(5) апеляційний суд не врахував, що предмет спору на момент ухвалення рішення змінився, сума заборгованості зменшилась, так як Департамент фінансів здійснив часткову оплату на відшкодування різниці в тарифах;

(6) після ухвалення рішення склалась ситуація, коли обов`язок щодо відшкодування різниці в тарифах виник у Кременчуцької міської ради (згідно з рішенням суду) та у Департаменту фінансів (згідно з договором);

(7) застосувавши до спірних правовідносин норми частини першої статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення", яка визначає, що саме органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів, суди попередніх інстанцій неправильно визначили такий орган, яким є Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради, а не Кременчуцька міська рада, до якої позивач заявив позовні вимоги у цій справі;

(8) висновки судів стосовно того, що обов`язок з відшкодування різниці в тарифах виник саме у Кременчуцької міської ради суперечать положенням статті 511 ЦК, яка визначає, що зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. Тому саме у сторін договору (позивача та Департаменту фінансів) виникли взаємні права та обов`язки щодо відшкодування різниці в тарифах;

(9) укладений між позивачем та Департаментом фінансів договір є підставою для здійснення відповідних розрахунків, тобто підставою відшкодування позивачу різниці в тарифах;

(10) в 2022 році ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" було відшкодовано 70 673 579,10 грн в межах фактично отриманих надходжень 4% податку на доходи фізичних осіб, але суди не встановили та не дослідили як, коли та ким було виконане це відшкодування.

48. ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.

49. Доводи позивача зводяться до того, що:

(1) суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували, що зобов`язання Кременчуцької міської ради виникають не з договору, а безпосередньо із закону та актів органу місцевого самоврядування, які мають нормативно-правовий характер;

(2) приймаючи рішення про застосування занижених тарифів для населення, Кременчуцька міська рада взяла на себе зобов`язання відшкодувати позивачу відповідну різницю. Відсутність договору між сторонами не звільняє Кременчуцьку міську раду від виконання зобов`язань, які виникли в силу закону та її власних рішень, а тому вона є належним відповідачем у цій справі;

(3) оскільки в опалювальному періоді 2021-2022 років тарифи в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, встановив орган місцевого самоврядування, яким згідно з матеріалами справи є Кременчуцька міська рада, в особі його виконавчого органу - Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, саме у Кременчуцької міської ради в силу акта цивільного законодавства - статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення", виникло зобов`язання по відшкодуванню різниці між економічно обґрунтованими тарифами та встановленими тарифами;

(4) встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо відсутності передбачених видатків з Державного бюджету, погодження розрахунків, укладення договорів між Департаментом фінансів та ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" та їх виконання свідчать про погодження у бюджеті Кременчуцької міської територіальної громади видатків на відповідне відшкодування різниці між тарифами;

(5) суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відшкодування різниці між тарифами у 2022 році здійснювалося саме за рахунок місцевого бюджету і таке зобов`язання виникло у Кременчуцької міської ради на підставі закону (статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення"), безпосередньо актів органу місцевого самоврядування, зокрема рішення про затвердження відповідної Програми та рішення про погодження розрахунків;

(6) факт того, що Департамент фінансів виступає розпорядником бюджетних коштів та безпосереднім виконавцем Програм не змінює правової природи зобов`язання, оскільки матеріально-правовий обов`язок з відшкодування різниці між тарифами виникає саме у ради як органу, який прийняв рішення про встановлення економічно необґрунтованих тарифів і затвердив відповідну Програму. Департамент фінансів у цих правовідносинах виконує функцію виконавчого органу ради, тобто є інструментом реалізації її рішень, а не самостійним боржником перед позивачем;

Тому, незважаючи на відсутність у Кременчуцької міської ради статусу розпорядника бюджетних коштів, саме вона є суб`єктом матеріального правовідношення, за рахунок якого може бути задоволено позовні вимоги про відшкодування різниці між тарифами. Зобов`язання Департаменту фінансів мають похідний характер і не замінюють обов`язку Кременчуцької міської ради, як основного боржника;

(7) Методика визначення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України №977 від 15.09.2021, не підлягає застосуванню до правовідносин ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" та Кременчуцької міської ради, зокрема з огляду на те, що компенсація, яку позивач просить стягнути з відповідача, за своєю суттю є вартістю кінцевої послуги з теплопостачання, є об`єктом оподаткування; матеріалами справи підтверджується, що спірна в цій справі сума включає податок на додану вартість;

(8) укладення додаткової угоди від 01.10.2025 №1 є подією, яка відбулася вже після ухвалення рішення суду першої інстанції і не має впливу на правильність зроблених ним висновків. Ця угода лише підтверджує подальше виконання раніше взятого обов`язку з боку виконавчого органу Кременчуцької міської ради, але не змінює правового статусу сторін у спірних правовідносинах.

50. 27.01.2026 Кременчуцька міська рада через підсистему "Електронний суд" подала клопотання, в якому на підтвердження наведених у касаційній скарзі доводів просила долучити документи, що містять інформацію про отримання і використання бюджетних коштів, отриманих позивачем в рамках Програми відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік, а саме листи ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" від 06.11.2025 №21/3883, від 03.12.2025 №21/4348, від 25.12.2025 №21/4738, від 23.01.2026 №21/287.

51. Верховний Суд у судовому засіданні, що відбулось 28.01.2026, протокольною ухвалою відмовив у задоволенні цього клопотання, так як в силу приписів частини другої статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права, зокрема, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Позиція Верховного Суду

52. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

53. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК, покладається на скаржника.

54. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК, зокрема, ураховуючи принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

55. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Щодо належного відповідача в аспекті доводів скаржника та визначених ним в цій частині підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК

56. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК).

57. Об`єктом судового захисту відповідно до статті 15 ЦК є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Саме така особа, яка спричинила ці наслідки для позивача щодо його права є стороною у спірному правовідношенні.

58. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 14 ГПК).

59. Сторонами у судовому процесі - позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина перша статті 45 ГПК).

60. Частина перша статті 47 ГПК визначає, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно.

61. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (пункти 2, 4 частини третьої статті 162 ГПК).

62. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у пункті 41 постанови від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, на неврахування якої посилається скаржник).

63. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

64. Такі висновки сформульовані у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 (пункт 27), від 09.02.2021 у справі №635/4741/17 (пункт 33.2).

65. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).

66. Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

67. Велика Палата Верховного Суду в пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі №304/284/18 зазначила, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

68. Предметом розгляду в цій справі є вимоги про стягнення 53 865 917,30 грн заборгованості по відшкодуванню різниці між тарифами за опалювальний період 2021-2022 років (різниці між встановленими та економічно обґрунтованими тарифами), заявлені до Кременчуцької міської ради як органу місцевого самоврядування, який, встановивши такі тарифи, в силу норм статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення" зобов`язаний відшкодувати позивачу відповідну різницю за рахунок коштів місцевого бюджету.

69. Згідно зі статтею 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

70. Ті ж повноваження органу місцевого самоврядування визначає стаття 13 Закону України "Про теплопостачання", яка передбачає, що до основних повноважень органів місцевого самоврядування в сфері теплопостачання, зокрема, належить встановлення для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії.

71. Відповідно до статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Тарифи на виробництво теплової енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

72. Основні засади цінової політики і регулювання відносин, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення визначені Законом України "Про ціни та ціноутворення".

73. Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення (стаття 2).

74. Відповідно до статті 13 вказаного Закону державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом, зокрема: установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання фіксованих цін.

75. Стаття 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення" визначає, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

76. Отже, встановивши в межах своїх повноважень тарифи в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, орган місцевого самоврядування зобов`язаний відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

77. Згідно з частинами першою, третьою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

78. Міська рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (частина перша статті 53 вказаного Закону).

79. Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

80. Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (частина перша статті 16 вказаного Закону).

81. Відповідно до статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування України" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги; здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.

82. З огляду на наведені норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органом місцевого самоврядування в розумінні статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення, який у випадку затвердження ним тарифів у розмірі, меншому економічно обґрунтованих, зобов`язаний відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими тарифами за рахунок коштів відповідних бюджетів, у спірних правовідносинах є саме Кременчуцька міська рада як орган, який здійснює свої повноваження, зокрема, щодо встановлення відповідних тарифів з визначенням джерел для відшкодування різниці між такими тарифами, в тому числі через організовану нею (радою) структуру юридичних, посадових і службових осіб з делегуванням їм відповідних повноважень.

83. Питання того, хто саме від імені органу місцевого самоврядування буде здійснювати відповідні повноваження (виконавчий комітет, департамент тощо) є лише організаційним внутрішнім питанням належного забезпечення відповідного процесу, що узгоджується з положеннями частини третьої статті 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідно до яких сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою.

84. Підсумовуючи наведене, Суд зазначає, що у спірних правовідносинах Кременчуцька міська рада є органом місцевого самоврядування, який, затвердивши в межах своїх повноважень тарифи в розмірі, меншому економічно обґрунтованих, в силу положень статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення" зобов`язаний відшкодувати суб`єктам господарювання (в цьому випадку позивачу) різницю між такими тарифами за рахунок коштів місцевого бюджету.

85. Тоді як Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради, який прийняв рішення про затвердження відповідних тарифів, та Департамент фінансів Кременчуцької міської ради, який є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, є виконавчими органами, які діють від імені такого органу місцевого самоврядування (Кременчуцької міської ради) в межах делегованих їм повноважень.

86. З огляду на викладене, Суд вважає цілком законними та обґрунтованими висновки судів попередніх інстанції про те, що належним відповідачем у цій справі за заявленими позивачем вимогами щодо стягнення різниці між тарифами є саме Кременчуцька міська рада як орган місцевого самоврядування, який у випадку затвердження ним тарифів у розмірі, меншому економічно обґрунтованих, зобов`язаний відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими тарифами, що скаржник за текстом касаційної скарги в межах визначених ним підстав касаційного оскарження жодним чином не спростовує.

87. Той факт, що Департамент фінансів, який виступає розпорядником бюджетних коштів та безпосереднім виконавцем відповідних Програм, має договірні відносини з позивачем щодо відшкодування відповідної різниці між тарифами не змінює правової природи зобов`язання Кременчуцької міської ради як органу місцевого самоврядування, яке виникло у неї на підставі норм статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення" та прийнятих у зв`язку з цим рішень про затвердження відповідної програми про відшкодування різниці між тарифами та погодження розрахунків на таке відшкодування.

88. Вказаний обов`язок підлягає виконання безпосередньо міською радою як органом місцевого самоврядування, зокрема у випадку незабезпечення належної реалізації цього обов`язку її виконавчим органом - Департаментом фінансів на підставі укладеного з позивачем договору, який, в цьому випадку, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, виступав формою реалізації затвердженої міською радою Програми, а не породжував самостійну підставу для виникнення нового обов`язку щодо відшкодування відповідної різниці між тарифами.

89. З огляду на зазначене, такий обов`язок Кременчуцької міської ради як органу місцевого самоврядування, не суперечить положенням статті 511 ЦК (зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи), та не створює ситуацію, коли обов`язок щодо відшкодування різниці в тарифах виник у Кременчуцької міської ради (згідно з рішенням суду) та в Департаменту фінансів (згідно з договором), як про це помилково стверджує скаржник.

90. Відсутність між позивачем та безпосередньо відповідачем (Кременчуцькою міською радою) відповідного договору про відшкодування різниці між тарифами також жодним чином не нівелює обов`язок Кременчуцької міської ради як органу місцевого самоврядування здійснити таке відшкодування, адже такий обов`язок у міської ради виник саме на підставі норм статті 15 Закону України "Про ціни та ціноутворення", яку позивач і визначив як підставу заявлених у цій справі позовних вимог.

91. Крім цього Суд враховує, що за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, міська рада визнала своє зобов`язання щодо відшкодування різниці в тарифах, затвердила програму компенсації, визначила джерело фінансування - місцевий бюджет, поклавши його виконання на Департамент фінансів, як свій виконавчий орган, що свідчить про те, що міська рада в цьому випадку діяла як суб`єкт матеріального правовідношення, рішення якого визначають зобов`язання з відшкодування різниці між тарифами, проте не забезпечила його належне виконання.

92. З огляду на наведене, проаналізувавши правові висновки Верховного Суду, про неврахування яких судами попередніх інстанцій в межах визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) стверджує скаржник, Суд встановив, що оскаржувані рішення у цій справі не суперечать правовій позиції Верховного Суду, зокрема щодо застосування статті 45 ГПК, а саме щодо права позивача визначати відповідача (відповідачів), предмет та підстави позову, яка узагальнено зводяться до того, що визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

93. Доводи скаржника в цій частині, з огляду на вищенаведені висновки Суду в межах визначеної скаржником в цій частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій, яка (незгода) ґрунтується на неправильному розумінні законодавчо визначених функцій та повноважень міської ради як органу місцевого самоврядування, та її виконавчих органів, які діють за визначеним принципом розподілу таких повноважень.

Щодо застосування пункту 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977, в аспекті доводів скаржника та визначеної ним в цій частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК

94. Касаційне провадження у цій справі Верховний Суд також відкрив на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

95. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

96. Верховний Суд вже неодноразово зазначав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 23.05.2023 у справі №910/10442/21, від 30.05.2023 у справі №918/707/22, від 24.07.2024 у справі №912/1863/23, від 08.08.2024 у справі №906/446/23, від 08.08.2024 у справі №906/497/23, від 10.12.2024 у справі №904/5475/23, від 04.02.2025 у справі №909/996/22.

97. У разі подання касаційної скарги на підставі вказаного пункту, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (постанови Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №918/707/22, від 12.09.2023 у справі №916/1828/22, 19.03.2024 у справі №910/6141/22, від 08.08.2024 у справі №906/446/23, від 08.08.2024 у справі №906/497/23, від 04.02.2025 у справі №909/996/22).

98. Тобто, в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини статті 287 ГПК, окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи та наведені скаржником обґрунтування, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми мають бути застосовані у спірних правовідносинах).

99. Як вбачається за змісту касаційної скарги, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977, у контексті чого стверджує про те, що в порушення вказаної Методики суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях не вказали, що до суми стягнення включено ПДВ у розмірі 20%, хоча посилались на те, що в результаті прийнятого рішення від 25.05.2022 за №681 Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради погодив розрахунки на відшкодування різниці між тарифами, до якої вже включено ПДВ.

100. Враховуючи зміст поставленого питання та наведені в його аспекті доводи скаржника, Суд зазначає таке.

101. Предметом спору в цій справі є наявність/відсутність підстав для стягнення з відповідача - Кременчуцької міської ради як органу місцевого самоврядування різниці між тарифами в сумі 53 865 917,30 грн.

102. Як вбачається зі змісту оскаржуваних у цій справі судових рівень, з`ясовуючи в аспекті визначених позивачем предмета та підстав позову наявність/відсутність підстав для стягнення з відповідача - Кременчуцької міської ради різниці між тарифами в сумі 53 865 917,30 грн, суди, серед іншого встановили, що:

(1) Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради рішенням від 25.05.2022 за №681 погодив розрахунки на відшкодування різниці між тарифами за опалювальний період січень-квітень 2022 року на загальну суму 136 390 080,48 грн з ПДВ, зокрема для ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" - 91 547 201,29 грн, у тому числі за січень-квітень 2022 року - 89 948 742,27 грн з ПДВ та податок на додану вартість за жовтень-грудень 2021 року 6 598 459,02 грн.

Цим рішенням також вирішив: заступнику міського голови директору Департаменту фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Неіленко Т.Г. укласти договори, додаткову угоду про відшкодування різниці між тарифами, а також податку на додану вартість, та перерахувати кошти на рахунки відповідних суб`єктів господарювання відповідно, до переліку яких входить позивач;

(2) сума 53 865 917,30 грн з ПДВ, яка залишилась невідшкодованою позивачу, була зафіксована в укладеному між позивачем та Департаментом фінансів договорі від 13.02.2023 №8 про відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води для населення на 2022 рік, що очевидно свідчить про те, що заявлена позивачем до стягнення сума включає податок на додану вартість.

103. Водночас Суд враховує, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, скаржник (відповідач) жодного разу не заперечував заявлену позивачем до стягнення суму, зокрема з посиланням на пункт 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977, який, серед іншого, визначає, що розрахунок обсягу заборгованості з різниці в тарифах здійснюється без урахування податку на додану вартість.

104. Згідно з рішеннями судів попередніх інстанцій обставини виникнення суми різниці між тарифами ними не досліджувалися, оскільки саме зазначена сума, що є предметом позову, визнається відповідачем та третьою особою.

105. Тобто, під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, відповідач не лише не заперечував заявлену позивачем суму різниці між тарифами, а й визнавав її. Протилежного скаржник за текстом касаційної скарги не доводить.

106. Відповідні доводи скаржник вперше заявив лише у Верховному Суді в межах визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК.

107. Тоді як частина четверта статті 165 ГПК встановлює, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

108. Скаржник за текстом касаційної скарги не наводить жодних доводів неможливості надання ним при розгляді справи судами попередніх інстанцій заперечень щодо заявленої позивачем суми різниці між тарифами, зокрема з підстав включення до неї податку на додану вартість, з посиланням на пункт 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977.

109. З огляду на наведене та враховуючи, що суди попередніх інстанцій розглянули позов у межах заявлених позовних вимог, з наведених позивачем підстав, з урахуванням наданих відповідачем заперечень, які суди оцінили з відповідним обґрунтуванням, тоді як відповідач не скористався своїм процесуальним правом заперечити заявлену до стягнення суму в порядку, передбаченому ГПК, з підстав включення до неї податку на додану вартість з посиланням на згадану Методику, Суд в силу положень частини четвертої статті 165 ГПК не приймає відповідні доводи скаржника, наведені в обґрунтування визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, що, в свою чергу, виключає необхідність формування правового висновку щодо застосування Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977, до спірних у цій справі правовідносин.

110. У контексті зазначеного Суд звертає увагу, що на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).

111. Формування Верховним Судом висновку щодо застосування певних норм права має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи як положення чинного законодавства, так і встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи, та не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

112. Тоді як доводи скаржника в цій частині фактично зводяться до спонукання Верховного Суду до встановлення інших фактичних обставин справи та надання іншої оцінки наявним у матеріалах справи доказам, що з огляду на вимоги статті 300 ГПК щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції не належить до повноважень Верховного Суду.

113. Посилання скаржника на неврахування позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.10.2025 у справі №927/166/25, стосовно того, що вирішуючи апологічний спір щодо стягнення різниці між тарифами, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки правомірності включення позивачем до розрахунків відшкодування втрат ПДВ у розмірі 20%, з урахуванням пункту 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977, Суд вважає безпідставними, так як у справі №927/166/25 відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, серед іншого, з посиланням на пункт 4 згаданої Методики вказував на те, що розрахунок обсягу заборгованості з різниці в тарифах здійснюється без урахування податку на додану вартість, а в касаційній скарзі наполягав на неврахуванні положень цієї Методики, незважаючи на його заперечення в цій частині.

114. Тоді як у цій справі №917/2382/24, як зазначалось, скаржник не заперечував заявлену позивачем до стягнення суму, зокрема з посиланням на пункт 4 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 №977, а за текстом касаційної скарги не доводить неможливості надання таких заперечень при розгляді справи судами попередніх інстанцій.

Щодо порушення норм процесуального права в частині дослідження зібраних у справі доказів у контексті доводів скаржника та визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК

115. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу

116. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

117. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

118. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

119. Проте, як зазначалося, визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, по суті заявлених позовних вимог у цьому випадку після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, а тому доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій, зокрема, не врахували рішення Кременчуцької міської ради від 15.03.2022 "Про затвердження Програми відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік"; саму Програму відшкодування різниці між тарифами на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води для населення на 2022 рік, в якій розраховано різницю в тарифах з ПДВ, а суд апеляційної інстанції не врахував умови наданої сторонами в ході розгляду справи додаткової угоди №1 до договору №8, укладеної 01.10.2025, яка також визначає таку суму з урахуванням ПДВ, тобто не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК) не заслуговують на увагу, так як умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

120. При цьому Суд враховує, що відхиляючи посилання учасників справи на укладення 01.10.2025 між Департаментом фінансів та ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" додаткової угоди №1 до договору №8 від 13.02.2023 , апеляційний суд виходив з того, що укладення додаткової угоди №1 від 01.10.2025 є подією, яка відбулася вже після ухвалення рішення суду першої інстанції і не має впливу на правильність зроблених ним висновків, ця угода лише підтверджує подальше виконання раніше взятого обов`язку з боку виконавчого органу ради, але не змінює правового статусу сторін у спірних правовідносинах, що свідчить про те, що апеляційний суд дослідив та оцінив таку додаткову угоду, проте не прийняв її з наведених ним мотивів, що не може вважатись порушенням норм процесуального права в частині дослідження доказів.

121. Тоді як незгода скаржника з наданою судом оцінкою не може свідчити про порушення судами норм процесуального права, відповідно бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів.

122. При цьому Суд акцентує увагу, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

123. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

124. Інші доводи скаржника, викладені на спростування висновків судів, зокрема, стосовно того, що відсутність державних субвенцій, за рахунок яких мало здійснюватися відшкодування різниці між тарифами, є підставою невиконання обов`язку щодо їх відшкодування, не охоплюються визначеними скаржником підставами касаційного оскарження (пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК) та не обґрунтовані належним чином іншими підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК, а отже знаходяться поза межами поставлених перед Верховним Судом питань у межах цієї справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

125. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

126. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

127. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій ухвалені за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи скасування, за мотивів наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд не вбачає.

Розподіл судових витрат

128. За загальним правилом статті 129 ГПК у зв`язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги судовий збір за її подання покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.04.2025 у справі №917/2382/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець