УХВАЛА

м. Київ

02.02.2026Справа № 910/917/26

За заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, особи, які можуть отримати статус учасника справи:

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Хмельницька обласна державна адміністрація (Хмельницька обласна військова адміністрація)

Про визнання протиправним та скасування розпорядження

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Частиною 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (ч. 2 ст. 136 ГПК України).

Пунктом 2 частини 1 статті 138 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Отже, у відповідності до господарського процесуального законодавства таку процесуальну дію, як забезпечення позову, може бути вчинено на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов забезпечується, зокрема: 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

Заявник просить: заборонити Хмельницькій обласній військовій адміністрації (Хмельницькій обласній державній адміністрації), її структурним підрозділам, зокрема Департаменту інформаційної діяльності, культури, національностей та релігій Хмельницької обласної державної адміністрації, всім державним реєстраторам, вчиняти будь-які дії щодо Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-РІЗДВО-БОГОРОДИЧНОЇ ЦЕРКВИ С. КУЗЬМИН КРАСИЛІВСЬКОГО РАЙОНУ ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ» (), у частині внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, зокрема щодо зміни інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою, зміни керівника або відомостей про керівника юридичної особи, зміни найменування юридичної особи (повного та/або скороченого), зміни складу засновників (учасників) або відомостей про засновників (учасників) юридичної особи, зміни фізичних осіб або відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.

В заяві про забезпечення позову зазначено, що Розпорядження начальника Хмельницької обласної військової адміністрації від 14.01.2026 року № 34/2026-р. «Про реєстрацію статуту РЕЛІГІЙНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО РІЗДВО БОГОРОДИЧНА ЦЕРКВА СЕЛА КУЗЬМИН ХМЕЛЬНИЦЬКОГО РАЙОНУ ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ЄПАРХІЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ» у новій редакції» є незаконним та протиправним, оскільки прийняте з порушенням вимог Конституції України, Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», а також із перевищенням повноважень органу виконавчої влади та прямим втручанням у внутрішню діяльність релігійної організації. Підставою для його прийняття слугували документи, подані особами, які не є членами релігійної громади, не відповідають вимогам чинного Статуту щодо членства та не мали будь-яких повноважень діяти від імені релігійної організації.

На думку заявника, невжиття заходів забезпечення позову створює реальну та безпосередню загрозу подальшого виконання оскаржуваного розпорядження, зокрема шляхом вчинення державним реєстратором Департаменту інформаційної діяльності, культури, національностей та релігій Хмельницької обласної державної адміністрації реєстраційних дій щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, зміни керівника, найменування, конфесійної підлеглості та статутних положень релігійної організації. У разі вчинення державним реєстратором реєстраційних дій щодо зміни інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою, зміни керівника або відомостей про керівника юридичної особи, зміни найменування юридичної особи (повного та/або скороченого), зміни складу засновників (учасників) або відомостей про засновників (учасників) юридичної особи, зміни фізичних осіб або відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо до вирішення спору по суті буде істотно ускладнено або фактично унеможливлено поновлення порушених прав Позивача та виконання судового рішення, оскільки скасування відповідних реєстраційних дій у майбутньому вимагатиме ініціювання нових судових процесів. Більше того, реалізація оскаржуваного розпорядження призведе до виникнення нових спірних правовідносин Позивача з релігійною організацією Православної Церкви України. За таких обставин Позивач буде змушений звертатися до суду з додатковими позовними вимогами щодо визнання протиправним та скасування статуту релігійної громади у новій редакції, визнання протиправним рішень, прийнятих на загальних зборах та оформлених протоколом № 1 від 21.12.2025 року, а також захисту права користування культовою спорудою та іншим майном релігійної громади, що суперечить принципам, правової визначеності та ефективного судового захисту. Таким чином, наявні всі передбачені частиною другою статті 136 Господарського процесуального кодексу України підстави для застосування заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду та ефективний захист порушених прав Позивача. Фактична зміна канонічної та організаційної підлеглості релігійної громади з Української Православної Церкви на Православну Церкву України за своїм змістом та наслідками має ознаки рейдерського захоплення майна релігійної громади.

Заявник окремо наголошує, що реалізація оскаржуваного розпорядження, а також внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань фактично надасть релігійній громаді Православної Церкви України можливість виступати повноправним суб`єктом цивільних та господарських правовідносин щодо культової споруди та земельних ділянок, які перебувають у користуванні релігійної громади Української Православної Церкви. Надалі релігійна організація отримає формальну можливість укладати від свого імені нові правочини, у тому числі договори користування, оренди, сервітуту, охоронні договори, меморандуми чи інші цивільно-правові угоди, що стосуються храму та земельних ділянок, які юридично належать до сфери користування релігійної громади Української Православної Церкви. Укладення таких правочинів призведе до виникнення нових прав та обов`язків у третіх осіб, що істотно ускладнить або зробить неможливим реальне поновлення порушених прав Позивача навіть у разі задоволення позову. Більше того, у разі вчинення зазначених реєстраційних дій виникає реальна загроза подальшого розпорядження культовою спорудою та земельними ділянками без згоди законного користувача, зокрема шляхом передачі їх у користування третім особам, зміни режиму використання, ініціювання переоформлення земельних прав або зміни цільового призначення, що створює незворотні правові наслідки та порушує принцип стабільності майнових прав.

Суд розглянув заяву про забезпечення позову та вважає її не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Наразі, доводи заявника пов`язані з можливістю використання та розпорядження культовою спорудою та земельною ділянкою, на якій вона розташована, та укладенням правочинів щодо майна неповноважними, на його думку, особами, що ніяким чином не пов`язано з діями визначеного у даному спорі відповідача та з самим предметом спору.

Обставини, які наведені в обґрунтування заяви про забезпечення позову, свідчать про побоювання (припущення) щодо фактичного розпорядження майном не повноваженими особами, а не про наявність обставин, які б свідчили про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тоді як питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не може вирішуватися під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2021 у справі №910/7029/21.

На думку суду, такі доводи заявника є лише його припущеннями, які не підтверджені належними засобами доказування та не можуть бути прийняті судом до уваги в якості обставин, що свідчать про реальну загрозу невиконання рішення суду по даній справі. Крім того, як уже було зазначено судом, обставини покладені в обгрунтування заяви про забезпечення безпосередньо не пов`язані з предметом спору у даній справі.

Суд приймає до уваги, що стала судова практика Верховного Суду передбачає саме обов`язок заявника довести обґрунтованість заяви про забезпечення позову, а не перекладати тягар доказування на боржника. Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 N 914/1570/20, в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 № 915/577/22, від 13.02.2023 N 922/1737/22.

Таким чином саме лише припущення позивача щодо можливого утруднення виконання майбутнього рішення суду не є достатньою підставою для вжиття відповідних заходів, адже на ряду із вжиттям заходів забезпечення позову має бути доведено існування правових підстав для їх застосування - обґрунтованої ймовірності виникнення негативних наслідків в результаті незастосування судом забезпечувальних заходів.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що в матеріалах заяви відсутні будь-які належні докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення у справі, при цьому заявником не доведено того факту, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі в разі задоволення позову, суд дійшов висновку про те, що у забезпеченні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у разі відмови у задоволенні такої заяви покладається на заявника.

На підставі викладеного, керуючись статтями 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання та з цього дня може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів до суду апеляційної інстанції.

Суддя Усатенко І.В.