РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2026Справа № 910/12612/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія"

до Фізичної особи-підприємця Кічко Микити Юрійовича

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія" (далі - ТОВ "Енергостратегія", позивач) до Фізичної особи-підприємця Кічко Микити Юрійовича (далі - ФОП Кічко М.Ю., відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 49 110,09 грн. за договором постачання електричної енергії споживачу № 30/12/21/1-Е від 30.12.2021.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов вказаного договору в частині сплати постачання електроенергії за період з січня 2022 по червень 2022, внаслідок чого у ФОП Кічко М.Ю. утворилась заборгованість.

У позові ТОВ "Енергостратегія" просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 24 062,12 грн., пеню у сумі 18 319,29 грн., інфляційні втрати у сумі 5 021,92 грн., 3 % річних у сумі 1 706,76 грн., що разом становить 49 110,09 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

10.12.2025 відповідачем був наданий відзив на позов, в якому останній проти заявлених вимог заперечив, просив до заявлених вимог про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3 % річних застосувати строк позовної давності, та відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позов, інші заяви по суті спору, а також додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.2021 між ТОВ "Енергостратегія" (постачальник) та ФОП Кічко М.Ю. (споживач) був укладений договір про постачання електричної енергії споживачу № 30/12/21/1-Е (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу (далі - споживач) постачальником та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання споживача до цього договору, згідно із заявою - приєднання, яка є додатком 1 до цього договору.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "При ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, та є однаковими для всіх споживачів (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1 договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Датою початку постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору, якщо інша дата не визначена комерційною пропозицією, але в будь-якому випадку не раніше строку початку договору (п. 3.1 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору.

Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії (п. 5.2 договору).

В пункті 5.6 договору визначено, що комерційна пропозиція до договору містить інформацію про ціну на електричну енергію, спосіб оплати, терміни (строк), розмір пені за порушення строку оплати або штраф, строк дії договору та пролонгації та інші умови.

Комерційною пропозицією (додаток № 2 до договору) до договору зазначено спосіб оплати, а саме, розрахунковим періодом є календарний місяць, який встановлюється з 01 числа місяця до останнього дня цього ж місяця. По закінченню розрахункового періоду споживач здійснює розрахунок за спожиту електроенергію згідно рахунку, який виставляється постачальником споживачу на підставі підписаного акту прийому-передачі електроенергії, але не пізніше 20-ти банківських днів. Оплату споживач здійснює до 15-го числа місяця постачання - 50 % від прогнозованого обєму, та 50 % до 10 числа місяця наступного пісдя місяця постачання.

Договір набирає чинності з дати, вказаної в заяві-приєднанні та діє до 01.01.2022, з подальшою його пролонгацією (додаток № 2 до договору).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

Заявою-приєднанням до договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток № 1) між сторонами засвідчено вільне волевиявлення щодо приєднання до умов договору в повному обсязі та визначено перелік точок комерційного обліку за об`єктами споживача (відповідача) для початку постачання енергії з 01.02.2022.

Матеріали справи свідчать, що позивач на виконання свого зобов`язання за вказаним договором поставив відповідачу обумовлений сторонами товар на загальну суму 678 178,56 грн., що підтверджується актами прийому-передачі від 31.01.2022, від 28.02.2022, від 31.03.2022, від 30.04.2022, від 31.05.2022, від 30.06.2022, копії яких наявні в матеріалах справи.

Однак відповідач, зі свого боку, зобов`язання з оплати поставленого товару виконав неналежним чином, вартість поставленого товару сплатив частково - у сумі 654 116,44 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.

Отже, за договором поставки № 30/12/21/1-Е від 30.12.2021 у відповідача виникла заборгованість у сумі 24 062,12 грн. (678 178,56 грн. - 654 116,44 грн.), що позивачем не заперечувалось, а відповідачем не спростовано.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Доказів належної оплати заборгованості відповідач суду не надав, разом з тим відповідач подав заяву про сплив строку позовної давності до заявлених вимог, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), також наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Як передбачено ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14).

При цьому правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах N 6-2469цс16 від 16.11.2016; N 6-832цс15 від 28.09.2016; N 6-2165цс15 від 14.09.2016; N 6-152цс14 від 29.10.2014; N 6-1503цс16 від 21.12.2016; N 6-3029цс16 від 8.06.2016.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У даному випадку, зважаючи на те, що господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог внаслідок доведення позивачем порушення його прав, суд вважає, що наявні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України до спірних правовідносин.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Водночас суд враховує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 на всій території України був встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та був відмінений 30.06.2023 (постанова КМУ № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Правові позиції щодо перебігу позовної давності у вказаний період неодноразово були викладені в постановах Верховного Суду (зокрема від 01.09.2022 у справі № 910/14346/21, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21), відповідно до яких строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення не є скасованим.

Відповідно до п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (в редакції згідно із Законом № 3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

У подальшому, Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності, який набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було виключено.

Отже, строк позовної давності поновлюється з 04.09.2025.

З огляду на викладене та враховуючи, що прострочення відповідачем грошового зобов`язання відбулося в період дії карантину та воєнного стану, суд вважає, що позивач не пропустив строку звернення до суду з вимогою про стягнення основного боргу, про стягнення 24 062,12 грн.

Крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення зобов`язання у сумі 18 319,29 грн.за період з 10.09.2023 по 19.09.2025.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 5.5 договору передбачено, що якщо споживач не здійснив оплату за цим договором у строки, передбачені комерційною пропозицією або не допустив представників постачальника до розрахункових засобів комерційного обліку електричної енергії, що розташовані на території споживача, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, нарахованої протягом всього періоду прострочення зобов`язання.

Разом з тим, 25.02.2022 НКРЕКП прийнято постанову № 332 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану".

Пунктом 5 вказаної постанови (доповненим згідно з постановою НКРЕКП від 27.02.2022 № 333) рекомендовано учасникам ринку електричної енергії на період дії особливого періоду зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії".

Підпунктом 16 пункту 1 постанови №332 (доповненим згідно з постановою № 413 від 26.04.2022) визначено зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" між учасниками ринку електричної енергії на період воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування.

Дана постанова в указаній частині є чинною та не визнана недійсною в установленому законом порядку.

Відтак, положення вказаної постанови НКРЕКП № 413 від 26.04.2022, з урахуванням формулювання підпункту 16 пункту 1 про розповсюдження його дії на увесь період воєнного стану, поширюють свою дію на спірні правовідносини сторін.

Судом ураховані також правові позиції Верховного Суду, які викладені в постановах від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21, від 25.01.2022 у справі № 911/782/21, за якими положення постанови НКРЕКП є спеціальними щодо правового регулювання спірних правовідносин та підлягають обов`язковому виконанню учасниками ринку електричної енергії відповідно до статті 6 Закону України "Про ринок електричної енергії".

Також, відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 26.07.2023 № 922/1948/22 правової позиції, згідно з підпунктом 16 пункту 1 Постанови № 332 від 25.02.2022 (у редакції від 26.04.2022) нарахування та стягнення штрафних санкцій зупинене на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 18 319,29 грн.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 5 021,92 грн. та 3 % річних у сумі 1 706,76 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 612, 625 ЦК України вбачається, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, зважаючи на встановлене судом прострочення відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є такими, що заявлені правомірно.

Посилання відповідача на Постанову НКРЕКП № 332 від 25.02.2022 при нарахуванні інфляційних втрат та 3 % річних, суд не приймає, оскільки дана постанова стосується зупинення нарахування штрафних санкцій, а не матеріальних втрат (інфляційних втрат та 3 % річних).

Здійснивши перерахунок заявлених матеріальних втрат, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 5 021,92 грн. та 3 % річних у сумі 1 706,76 грн., як просив позивач.

Так само суд відхиляє клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, з підстав, зазначених при нарахуванні основного боргу.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ТОВ "Енергостратегія" підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з відмовою у вимозі про стягнення пені.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73 - 79, 129, 236 - 238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія" про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кічко Микити Юрійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія" (04060, м. Київ, вул. Ольжича, 27/22, офіс 2; ідентифікаційний код 38765893) основний борг у сумі 24 062 (двадцять чотири тисячі шістдесят дві) грн. 12 коп., інфляційні втрати у сумі 5 021 (п`ять тисяч двадцять одна) грн. 92 коп., 3 % річних у сумі 1 706 (одна тисяча сімсот шість) грн. 76 коп., судовий збір у сумі 1 898 (одна тисяча вісімсот дев`яносто вісім) грн. 48 коп.

У решті вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Повне судове рішення складене та підписано 02 лютого 2026.

Суддя Котков О.В.