УХВАЛА

29 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/10062/24

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" розпорядника майна - арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025

у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 2) Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, 3) Благодійна організація "Фундація спадщини Терещенків",

про скасування державної реєстрації права власності та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" (далі - ПрАТ "Центрелеватормлинбуд"), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, 3) Благодійної організації "Фундація спадщини Терещенків", у якому заявлено вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на нежитлові приміщення загальною площею 158,3 м2 по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 у місті Києві та повернення територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради нежитлових приміщень загальною площею 158,3 м2 по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 у місті Києві.

У позові прокурор вказав, що відповідач приватизував шляхом викупу на підставі договору купівлі-продажу нежитлові приміщення (флігель) загальною площею 158,3 м2, які розташовані по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 (літера Б) в місті Києві, однак наявні підстави для відновлення в судовому порядку права територіальної громади на майно, оскільки флігель було приватизовано в період дії закону, який забороняв відчуження майна; також прокурор вказує на нікчемність договору купівлі-продажу як такого, що порушує публічний порядок і спрямований на незаконне заволодіння об`єктом культурної спадщини.

Київська міська рада, підтримуючи позов прокурора, зазначила серед іншого, що флігель, у якому знаходяться нежитлові приміщення, є об`єктом культурної спадщини та охороняється законом.

Господарський суд міста Києва рішенням від 04.03.2025, залишеним без змін у постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, позов задовольнив.

Суди виходили, зокрема, з такого:

- у спірних правовідносинах наявні достатні фактичні та правові підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі позивача;

- склад сторін справи сформовано та їх процесуальний статус визначено відповідно до складу сторін спору та предмета позову;

- обставини щодо включення як жилого будинку, так і флігеля садиби Терещенків до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини відповідно до наказу Управління охорони пам`яток історії, культури та історичного середовища від 02.04.1998 № 15 встановлені судами у справі № 910/8413/21, тому віднесення до пам`ятки культурної спадщини флігеля (нежитлових приміщень загальною площею 158,3 м2 по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 у місті Києві) не підлягає повторному доведенню за приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України;

- за встановлених судами обставин до спірних правовідносин у цій справі є застосовним правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/8413/21 щодо:

1) неможливості за чинного регулювання, наведеного у Законі України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», за жодних умов виникнення права приватної власності на об`єкт культурної спадщини, про що добросовісний покупець мав і повинен був знати, проявивши розумну обачність;

2) нікчемності правочину щодо відчуження пам`ятки культурної спадщини, вчиненого попри заборону, встановлену Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", як такого, що порушує публічний порядок;

3) належності та ефективності у спірних правовідносинах захисту порушеного права за правилами негаторного позову, як спрямованого на усунення перешкод особі, чиє право власності та володіння підтверджується встановленими обставинами справи.

Розпорядник майна Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" арбітражний керуючий Козирицький Андрій Сергійович (далі - скаржник, заявник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, у якій просить відстрочити йому сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Верховний Суд ухвалою від 13.01.2026 відмовив у задоволенні заяви скаржника про відвід колегії суддів Рогач Л. І., Мачульського Г. М., Краснова Є. В. у справі з огляду на те, що предметом позову у цій справі є скасування державної реєстрації права власності та повернення майна - об`єкта культурної спадщини, при цьому відповідач станом на час звернення прокурора з позовом, а також на час ухвалення рішення суду першої інстанції, не перебував у процедурі банкрутства, справа розглянута господарськими судами попередніх інстанцій за правилами позовного провадження.

Водночас від скаржника до Верховного Суду 09.01.2026 надійшли доповнення до касаційної скарги у межах строку на касаційне оскарження судових рішень.

Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.

Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

Щодо виключних випадків, які є підставою для подання касаційної скарги

Згідно із частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в таких випадках, зокрема: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій були порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для її скасування та відмови в позові.

Зокрема, на думку скаржника, судами не було мотивовано оцінено наведені скаржником аргументи щодо пропуску позивачем строку позовної давності, чим порушено вимоги частини третьої статті 238 ГПК України; судом апеляційної інстанції неправильно встановлені обставини, на підставі яких пред`явлено позов, неправильно застосовані вимоги статей 256, 257, частини четвертої статті 267, статті 386, 387, 391 Цивільного кодексу України.

Як вказує заявник, судами застосовано норми статті 391 ЦК України, які не підлягають застосуванню, та не застосовано норми статті 387 ЦК України, які підлягали застосуванню.

З огляду на зміст вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах. Скаржник також має обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок, що не врахований судами попередніх інстанцій.

Водночас у пункті 68 постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 Суд вказує, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується скаржник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням того, в чому саме полягає невідповідність оскарженого судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах.

Разом з тим Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у вказаній постанові у справі № 908/2287/17 погодився з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.08.2022 у справі № 922/19/21, щодо того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Однак текст касаційної скарги (з урахування її доповнень) не містить формулювання висновку щодо застосування норми права як матеріальної, так і процесуальної, з викладенням правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах, а лише цитує норми права та позиції Верховного Суду, викладає фактичні обставини справи та зазначає про незгоду із встановленими обставинами справи.

Саме лише прагнення скаржника здійснити переоцінку наявних у матеріалах справи доказів та перевірку обставин цієї справи з урахуванням його власних висновків щодо поданих доказів не є достатньою підставою для перегляду судових рішень, ухвалених першою та/або апеляційною інстанцією, у касаційному порядку, оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати конкретну підставу.

Щодо клопотання про відстрочення сплати судового збору

У касаційній скарзі заявник просить відстрочити йому сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Скаржник зазначає, що Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.03.2025 у справі №910/2484/25 відкрив провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" та призначив розпорядником майна арбітражного керуючого Козирицького А. С.

З огляду на це, з урахуванням приписів пункту 4 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір", розпорядник майна вказує, що вважає за можливе звернутися до Суду із клопотанням про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за умов, коли заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа-підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.

З урахуванням вказаного та враховуючи те, що справа № 910/10062/24 не є справою про банкрутство, суд вважає недостатніми та непереконливими доводи скаржника щодо можливості відстрочення йому сплати судового збору за подання касаційної скарги у цій справі відповідно до пункту 4 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір".

Водночас частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 163 ГПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" (рік подання позовної заяви у справі № 910/10062/24) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 встановлено в розмірі 3028,00 грн.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду розмір ставки судового збору складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, від розміру оспорюваної суми.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Предметом позову в цій справі є одна вимога немайнового характеру - скасування державної реєстрації права власності, та одна вимога майнового характеру - повернення майна, вартість якого 982 226,40 грн.

З урахуванням викладеного на час подання касаційної скарги скаржник повинен був сплатити судовий збір у розмірі 28 418,24 грн ((3 028,00 грн + (982 226,40 грн x 1,5 %)) x 200 % x 0,8).

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Отже, для усунення недоліків касаційної скарги скаржнику необхідно виконати вимоги частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України і зазначити, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не застосував або застосував неправильно і якого саме висновку не врахував щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та уточнити підстави касаційного оскарження судових рішень з огляду на наведене у цій ухвалі, а також обґрунтувати належним чином та навести інші доводи щодо відстрочення, розстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги, ніж наведені у ній, або надати суду документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 28 418,24 грн за подання цієї касаційної скарги, який має бути перерахований за такими реквізитами:

- отримувач коштів: ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102,

- код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783,

- банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.),

- рахунок отримувача: UA0026007,

- код класифікації доходів бюджету: 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055").

Суд звертає увагу скаржника на те, що обов`язковими реквізитами у призначенні платежу для ідентифікації скарги є, зокрема, номер справи, в межах якої подається відповідна скарга, та дата судового рішення, що оскаржується.

Реквізити рахунків для зарахування судового збору за подання касаційної скарги розміщено також на офіційному вебсайті Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційну скаргу за вихідним номером 02-48/1281 підписано Козирицьким А. С., який є арбітражним керуючим - розпорядником майна ПрАТ "Центрелеватормлинбуд".

У постанові Верховного Суду від 17.06.2025 у справі № 910/13879/22 (910/4195/24) наведено правову позицію щодо того, що у справі про банкрутство арбітражний керуючий діє в залежності від процедури, що застосовується до боржника (юридичної особи), як розпорядник майна, ліквідатор, керуючий санацією. Тобто арбітражний керуючий у справі про банкрутство діє не від себе особисто та не у власних інтересах як самостійний відособлений учасник провадження, якщо тільки в такій справі не вирішується судом питання про призначення конкретної кандидатури арбітражного керуючого на участь у справі, не оскаржуються його дії (бездіяльність) під час здійснення відповідних повноважень у справі про банкрутство тощо.

Повноваження розпорядника майна під час введення процедури розпорядження майном боржника визначені статтею 44 Кодексу України з процедур банкрутства.

Зокрема, відповідно до частин 9- 11 статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у тому числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом, а також позовів щодо визнання недійсними актів, прийнятих у процедурі розпорядження майном щодо зміни організаційно-правової форми боржника; розпорядник майна не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність боржника, крім випадків, передбачених цим Кодексом; призначення розпорядника майна не є підставою для припинення повноважень керівника чи органу управління боржника.

З огляду на вказане та з урахуванням того, що ця справа не є справою про банкрутство, не розглядається у межах справи про банкрутство, касаційна скарга має містити докази, які би підтверджували процесуальні повноваження Козирицького А. С. саме у цій справі.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, статтею 8 Закону України "Про судовий збір" Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу розпорядника майна Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 у справі № 910/10062/24 залишити без руху.

2. Встановити строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надати до Верховного Суду докази про таке направлення.

4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 910/10062/24 вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач