ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/5698/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.,

та представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025

та рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2025

у справі № 916/5698/24

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до Громадської організації "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА"

про стягнення 2 989 741,76 грн та виселення

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент; позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Громадської організації "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" (далі - ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА"; відповідач) 2 989 741,76 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди і виселення відповідача з нежитлової будівлі та споруд загальною площею 773,6 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Каркашадзе, буд. 4 на користь позивача.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неповернення відповідачем майна після закінчення дії договору оренди та наявності обставин для виселення відповідача з відповідного приміщення і стягнення з нього неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.05.2025 (суддя - Ю. М. Невінгловська), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 (головуючий суддя - І. Г. Філінюк, судді - О. Ю. Аленін, Н. М. Принцевська), позов задоволено частково.

Виселено відповідача з нежитлових будівель та споруд загальною площею 773,6 кв. м, що розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Каркашадзе, 4.

Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 1 241 203, 89 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

В решті позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: M. Одеса, пров. Каркашадзе, 4, які складаються з будівлі та споруд літ. "А" загальною площею 773,6 кв.м, основною площею 453,3 кв.м, літ. "Б", "В", належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, що вбачається із копії свідоцтва про право власності від 21.09.2011 серії САЕ № 537616.

11.02.2019 між Департаментом (орендодавець) і ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 16/19, за умовами якого орендодавець передає, а орендар - приймає у строкове платне користування нежитлову будівлю та споруду загальною площею 773,6 кв.м, які розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Каркашадзе, 4.

У п. 1.3 договору сторони досягли згоди щодо терміну його дії з 11.02.2019 до 11.01.2022.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2 договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої рішенням Одеської міської ради від 30.01.2019 № 4214-V11 "Про затвердження Методики розрахунку орендної плати за майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси". За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 23 967,60 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

За п. 4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання було наслідком форс-мажорних обставин, за умови повідомлення стороною, для якої створилася неможливість виконання зобов`язань за договором, протилежну сторону у триденний термін.

Відповідно до п. 7.8 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

11.02.2019 сторони підписали акт приймання-передачі до договору оренди від 11.02.2019 № 16/19 про передачу орендареві нежитлової будівлі та споруди загальною площею 773,6 кв.м, які розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Каркашадзе, 4. При передачі приміщень комісією встановлено, що приміщення потребує ремонту а також, що майна комунальної власності в приміщенні немає.

Відповідно до розрахунку орендної плати за договором оренди від 11.02.2019 № 16/19, її розмір становить 28 761,12 грн.

13.12.2019 між сторонами було укладено договір оренди № 16/19, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 695, строк дії якого встановлено на 49 років, тобто до 13.12.2068.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.07.2021 у справі № 916/1256/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2021, позов Департаменту до ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" про розірвання договору оренди від 11.02.2019 № 16/19, виселення із орендованого приміщення та стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 161 337,24 грн задоволено частково. Вирішено стягнути з ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" на користь Департаменту 1 379,30 грн пені. У частині розірвання договору оренди та виселення відповідача з орендованого майна відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21.12.2021 y справі № 916/1256/21 касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту на рішення Господарського суду Одеської області від 22.07.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі № 916/1256/21 закрито на підставі п. 5 ст. 296 ГПК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.11.2023 у справі № 916/360/22, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2024 та постановою Верховного Суду від 26.11.2024, договір оренди нежилого приміщення від 13.12.2019 № 16/19 визнано недійсним.

ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" зверталося до Департаменту із листом № 18/10/22, в якому зазначало про укладені між сторонами договори оренди, про неможливість використання з 24.02.2022 об`єкта оренди та просило звільнити ГО на період воєнного стану від орендної плати та включити об`єкт оренди в перелік об`єктів звільнених від орендної плати на час воєнного стану з огляду на п. 1 рішення Одеської міської ради від 29.06.2022 № 969-VIII.

Листом від 25.07.2024 № 25/07/24 ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" повідомила Департамент, що користування орендованими приміщеннями було не можливе, оскільки приміщення колишнього дитячого садку знаходились в аварійному стані та тривалий час не задіювалось та не використовувались для навчальних (освітніх) або будь-яких інших потреб, неодноразово фіксувались пожежі до укладання договору оренди, фізичний знос станом на 2017 склав від 62 до 72%. З огляду на рішення судових інстанцій у справах № 916/1256/21, № 916/360/22 відповідач повідомив про готовність підписання (вразі потреби) відповідних актів приймання-передачі та передати (повернути) приміщення за першою вимогою Департаменту.

Як убачається з матеріалів справи, комісією Департаменту здійснювалися обстеження нежитлової будівлі та споруди, розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Каркашадзе, 4 і встановлено таке:

- відповідно до акта обстеження від 11.03.2021 - за вказаною адресою знаходиться окремо розташована двоповерхова будівля та дві одноповерхові споруди. Територія розташування об`єкта огороджена парканом, двоповерхова будівля напівзруйнована в наслідок пожежі. Одноповерхові споруди частково не мають покрівлі. Територія об`єкта засмічена. Ремонті роботи не ведуться. На території об`єкта є ознаки проживання безхатченків. Об`єкт орендарем не використовується за цільовим призначенням;

- згідно з актом обстеження від 08.06.2021 - за вказаною адресою знаходиться окремо розташована двоповерхова будівля та дві одноповерхові споруди. Територія розташування об`єкта огороджена парканом, який на момент обстеження зачинений, металевими листами, які були встановлені в період з 11.03.2021 по 08.06.2021;

- відповідно до акта обстеження від 03.03.2023 - об`єкт загороджений, доступу не має. Територія об`єкта засмічена, об`єкт не використовується, є ознаки проживання безхатченків. Ознаки ремонтних робіт відсутні.

Предметом цього позову є стягнення з ГО "ЦЕНТР ВСЕБІЧНОГО, ФІЗИЧНОГО ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО РОЗВИТКУ ІНВАЛІДІВ ТА ДІТЕЙ-ІНВАЛІДІВ "А-Б-В-Г-ДЕЙКА" 2 989 741,76 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди та виселення відповідача з відповідного приміщення.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з такого: з огляду на закінчення 11.01.2022 строку дії договору, відповідач повинен був звільнити об`єкт оренди та повернути його позивачу за актом у належному стані; водночас матеріали справи не містять доказів повернення об`єкта оренди Департаменту, а тому наявні обстави для виселення відповідача з відповідного приміщення, а також наявні обставини для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України. Водночас за встановлених обставин, керуючись ст. 551 ЦК України, принципами справедливості, добросовісності, розумності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, зменшили заявлену суму неустойки до 50% (1 241 203,89 грн).

Не погоджуючись із ухваленими у справі рішеннями, Департамент комунальної власності звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постановлені у справі рішення в частині відмови у задоволенні неустойки і в решті рішення залишити без змін, виклавши їх резолютивну частину у такій редакції: "позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у сумі 2 989 741,76 грн".

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від 07.04.2020 у справі № 924/599/19, від 31.10.2019 у справі № 905/2018/18, від 30.10.2019 у справі № 924/80/19, від 23.10.2024 у справі № 916/3409/22, від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

У касаційній скарзі Департамент комунальної власності зазначає таке: припинення між сторонами договірних орендних відносин 11.01.2022, неповернення відповідачем позивачеві орендованого майна, відсутність будь-яких правових підстав для продовження володіння та користування відповідачем вказаним майном є обставинами для застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями ч. 2 ст. 785 ЦК України, а саме: покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки; передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України); суди попередніх інстанцій помилково ототожнили неустойку, передбачену ч. 2 ст. 785 ЦК України, зі штрафними санкціями у цьому випадку.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту комунальної власності на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 і рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2025 з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 05.01.2026.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 300 ГПК України Верховний Суд переглядає оскаржувані рішення у частині відмови у стягненні неустойки.

За п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема, у такому: у різному тлумаченні судами змісту відповідних норм, що зумовлює відмінність у висновках про наявність чи відсутність суб`єктивних прав та обов`язків учасників певних правовідносин; у різному застосуванні правил вирішення колізій між нормами права з урахуванням їх юридичної сили, а також дії у часі, просторі та за колом осіб; у застосуванні різних норм права для регулювання аналогічних правовідносин або у поширенні дії норми на певні відносини в одних випадках і незастосуванні цієї норми до аналогічних відносин в інших випадках; у різному застосуванні аналогії права чи закону у подібних правовідносинах (див. п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц).

Щодо подібності правовідносин, необхідно зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (див. п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Законодавець у ст. 509 ЦК України закріпив норму, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Обов`язки наймача у разі припинення договору найму регулює ст. 785 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Водночас невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Здійснюючи аналіз ст. 785 ЦК України, а також ст. 551 ЦК України, Верховний Суд неодноразово висновував таке:

- неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном (див. постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19);

- відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі. Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 549 ЦК України в сукупності з ч. 2 ст. 551 цього Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 230 ГК України у сукупності з ч. 4 ст. 231 цього Кодексу). Таким чином, санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, може бути зменшена судом за правилами ч. 3 ст. 551 цього Кодексу. Схожі за змістом висновки викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, постанові Верховного Суду від 13.05.2025 у справі № 922/3639/24 (див. постанову Верховного Суду від 26.08.2025 у справі № 916/4734/24);

- зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст.ст. 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. Тобто право суду на зменшення розміру штрафних санкцій у кожному конкретному випадку залежить від встановлених судом обставин, зокрема, але не виключно: розміру неустойки перед розміром збитків; винятковості випадку; ступеню виконання зобов`язань; причин неналежного невиконання зобов`язання; характеру прострочення; поведінки винної особи (вжиття/невжиття заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення порушення) тощо, та від поданих на їх підтвердження/спростування сторонами доказів. Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до ст.ст. 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії (див. постанову Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 904/872/24);

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (див. правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20); Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосоване у ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань як правило не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (див. постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19, від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20, від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 у справі № 911/95/20);

- саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (див. правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20)). Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст.ст. 86, 210, 237 ГПК України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (див. постанову Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 906/1199/24).

Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність". Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають будуть застосовано судами у подібних правовідносинах.

Верховний Суд неодноразово висновував, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Верховний Суд зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши обставину неповернення відповідачем майна згідно з умовами договору оренди, період прострочення, дійшли висновку про наявність обставин для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, що не оскаржується скаржником у цьому разі. При цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, врахувавши у сукупності всі обставини, на які посилались відповідач та позивач, реалізувавши свої дискреційні повноваження, передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України та, встановивши обставини, які мають істотне значення, за наявності яких суд може зменшити неустойку (серед іншого, врахували організаційно-правову форму відповідача; що останній є неприбутковою організацією; надмірний проміжок часу за яким відповідач не повертав об`єкт оренди, а позивач не вживав заходів щодо його повернення; відсутність доказів, які свідчили б про погіршення фінансового стану позивача чи завдання йому збитків в результаті дій саме відповідача), зменшили заявлений позивачем розмір неустойки до 1 241 203,89 грн. Верховний Суд вважає, що зменшення судами неустойки відбулось з урахуванням наведених норм матеріального права (ч. 3 ст. 551 ЦК України), висновків Верховного Суду щодо її застосування, а також таких критеріїв як справедливість, добросовісність, розумність, а доводи позивача про звільнення відповідача від відповідальності є безпідставними та зводяться до нічим не підтверджених припущень, а також до бажання позивача застосувати до відповідача відповідальність у надмірному розмірі, що недопустимо (див. також постанову Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 920/437/22). Колегія суддів також вважає, що доводи скаржника фактично зводяться і до на надання іншої оцінки обставинам з яких суди попередніх інстанцій виходили зменшуючи неустойку, що не є компетенцією Верховного Суду відповідно до положень ст. 300 ГПК України.

Верховний Суд не встановив порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права при здійсненні зменшення неустойки.

З огляду на вищевикладене, здійснивши аналіз оскаржуваних рішень (у відповідній частині) і висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд вважає, що відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норм права, а неоднаковими юридично значущими фактами та обставинами, що визначають фактично-доказовий склад у справі, виходячи з підстав, вимог та заперечень сторін. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, неправильного розуміння ст.ст. 551, 785 ЦК України, ст. 230 ГК України і висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Отже, Верховний Суд констатує, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування постанови і рішення в оскаржуваній частині з цієї підстави.

Решта доводів в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині, ухвалені відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2025 в оскаржуваній частині у справі № 916/5698/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.