ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

02.02.2026м. ХарківСправа № 922/265/26

Господарський суд Харківської області у складі судді Добрелі Н.С.

розглянувши матеріали заяви

заявникаАкціонерного товариства "Державний ощадний банк України" , в особі філії Харківського обласного управління Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"
до боржникаТовариства з обмеженою відповідальністю "ІЗЮМ-ТРЕЙД"
про видачу судового наказу про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

АТ "ОЩАДБАНК" в особі філії Харківського обласного управління АТ "ОЩАДБАНК" звернулося до Господарського суду Харківської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ТОВ "ІЗЮМ-ТРЕЙД" заборгованості за Договором оренди нерухомого майна від 14.04.2017 №6494 в загальній сумі 293.042,78 грн.

Фактичними підставами заяви є невиконання боржником зобов`язань за Договором оренди нерухомого майна від 14.04.2017 №6494 в частині своєчасної та повної сплати орендної плати та витрат з оплати спожитих комунальних послуг та/або експлуатаційних послуг.

Зі змісту заяви про видачу судового наказу вбачається, що заборгованість зі сплати орендної плати в розмірі 158.041,59 грн та витрат з оплати спожитих комунальних послуг та/або експлуатаційних послуг у розмірі 35.112,90 грн виникла ще в 2019 році. Втім із заявою про видачу судового наказу заявник звернувся лише в 2026 році.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом вказаної вище норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (пункт 7 частини першої статті 155 ГПК України). Судом не здійснюється аналіз доказів, доданих до заяви про видачу наказу, суд не з`ясовує обставини, на які посилається заявник.

Підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Така підстава для відмови у видачі судового наказу свідчить про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Крім того, суд зазначає, що в даному випадку продовження строку позовної давності на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та у період дії воєнного стану в Україні є предметом дослідження по суті. Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (стаття 15 ГПК України).

Окрім цього, на даній стадії та в даному виді провадження (наказному) суд позбавлений можливості досліджувати питання обґрунтованості пропуску такого строку заявником, в тому числі й з`ясовувати питання продовження строків позовної давності, їх ймовірного зупинення тощо. Водночас пропуск строку позовної давності свідчить про наявність спору між заявником та боржником, а тому, підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

З урахуванням викладеного, враховуючи приписи статей 257, 261 ЦК України з моменту виникнення права вимоги про стягнення з боржника заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 158.041,59 грн та витрат з оплати спожитих комунальних послуг та/або експлуатаційних послуг у розмірі 35.112,90 грн пройшов строк, який перевищує трирічний термін позовної давності, встановлений законом для такої вимоги.

Щодо вимог про видачу судового наказу щодо пені, 3% річних та інфляційних, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статі 148 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині першій статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Таким чином, пеня за своєю правовою природою не є основною грошовою заборгованістю за договором в розумінні статті 148 ГПК України, а є санкцією за невиконання (неналежне виконання) грошового зобов`язання.

За частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїм правовим змістом інфляційні втрати та три відсотка річних, право на стягнення яких передбачено вказаною нормою, є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону.

Натомість, згідно з частиною другою статті 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

При цьому пунктом 7 частини першої статті 155 ГПК України передбачено, що суд під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Таким чином, за результатами розгляду справи за відповідною заявою, судом лише видається судовий наказ, який є особливою формою судового рішення, а заявлені стягувачем вимоги не розглядаються по суті.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 152 ГПК України суддя відмовляє в видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі пункту 3,5 частини першої статті 152 ГПК України про стягнення з ТОВ "ІЗЮМ-ТРЕЙД" заборгованості за Договором оренди нерухомого майна від 14.04.2017 №6494 в загальній сумі 293.042,78 грн.

Суд звертає увагу заявника на положення частини другої статті 153 ГПК України, відповідно до якої відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 147, 150, 152, 153, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити АТ "ОЩАДБАНК" в особі філії Харківського обласного управління АТ "ОЩАДБАНК" у видачу судового наказу про стягнення з ТОВ "ІЗЮМ-ТРЕЙД" заборгованості за Договором оренди нерухомого майна від 14.04.2017 №6494 в загальній сумі 293.042,78 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня набрання нею законної сили.

Ухвалу підписано 02.02.2026.

СуддяДобреля Н.С.