ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 904/3006/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 (головуючий суддя Кощеєв І.М., судді Дармін М. О., Чус О. В.)

у справі № 904/3006/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Інвест Партнер»

до 1) Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» і 2) ОСОБА_1

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) Приватне підприємство «Плазіс-ЄМ», 2) Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) і 3) приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович

про зняття арешту з майна,

(учасники судового процесу та їх представники у судове засідання не з`явились)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог та підстав заявленого позову

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Інвест Партнер» (далі - ТОВ «ФК «Кредит Інвест Партнер») звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), у якому просило зняти арешт з належного відповідачу-2 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.05.2024 у виконавчому провадженні № 75106840, та зняти арешт з цього ж майна, накладений постановою приватного виконавця виконавчого органу Дніпропетровської області від 03.09.2024 у виконавчому провадженні № 5956256.

2. Зазначені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.10.2023 ТОВ «ФК «Кредит Інвест Партнер» (кредитодавець) та Приватне підприємство «Плазіс-ЄМ» (позичальник) уклали договір позики № 20/002 на суму 1 750 000,00 грн строком до 01.10.2024, виконання зобов`язання за яким було забезпечено, зокрема, договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_1 .

3. Предметом відповідного договору іпотеки є належний ОСОБА_1 житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 .

4. У вищевказаних виконавчих провадженнях № 75106840 та № 5956256 на зазначений житловий будинок накладено арешти.

5. За твердженнями позивача цим порушено його права як іпотекодержателя, оскільки іпотека у даному випадку зареєстрована раніше і закон передбачає переважне задоволення вимог саме іпотекодержателя. При цьому за договором позики існує реальна заборгованість, яка є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, проте через арешти майна реалізувати таке право неможливо.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень судів попередніх інстанцій

6. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2025 провадження у справі № 904/3006/25 за зазначеним позовом було закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 231 ГПК України, а саме у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

7. У вказаній ухвалі суд першої інстанції роз`яснив позивачу, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

8. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 ухвалу місцевого господарського суду від 09.07.2025 скасовано, справу № 904/3006/25 направлено до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.

9. Ухвалюючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції виснував, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлено власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позаяк накладення арешту на майно має наслідком заборону його відчуження, то ним, у разі не виконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання, порушується право заставодержателя на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави. Тому саме заставодержатель, а не боржник, має право на звернення до суду із позовом про зняття арешту із заставного майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в порядку примусового виконання за виконавчими документами. Натомість оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не призведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, наведений у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Касаційна скарга

10. Не погодившись із наведеним, АТ «Укрексімбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2025.

Узагальнені доводи касаційної скарги

11. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуальних норм.

12. У поданій касаційній скарзі АТ «Укрексімбанк» обґрунтовує свої вимоги такими доводами:

- позивачем не ініційовано судові процеси про стягнення заборгованості за кредитним договором, рішення суду про звернення стягнення на заставне майно на сьогодні відсутнє;

- позивачем не надано відомостей щодо відмов компетентних органів у вчиненні відповідних дій стосовно предмета забезпечення на користь іпотекодержателя;

- у позивача відсутнє порушене право, оскільки ним не доведено неможливості вчинення дій щодо заставного майна;

- заявлені позовні вимоги фактично зводяться до оскарження дій у виконавчих провадженнях з накладення арештів на майно в процесі виконання судових рішень.

13. Також скаржник у касаційній скарзі посилається на викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.05.2025 у справі № 466/2651/23 висновки про захищеність прав та інтересів іпотекодержателя правилами пріоритетності іпотеки у разі забезпечення позову щодо майна, переданого в іпотеку, що виключає потребу в оскарженні забезпечення позову з підстав порушення прав іпотекодержателя.

14. Крім того, у касаційній скарзі зазначено і про необхідність висловлення позиції стосовно визначення дій суду і сторін справи за позовами іпотекодержателя, який не є власником іпотечного майна і не здійснював дій із звернення стягнення на нього, з урахуванням пріоритетності його прав відносно накладених на це майно арештів, що виникли на підставі ухвал про забезпечення позовів у інших судових справах та були накладені після укладення договору іпотеки.

Позиція інших учасників справи

15. Інші учасники справи своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк» не скористались, відповідних відзивів до Верховного Суду не подали.

16. Разом з тим від скаржника до Верховного Суду надійшло клопотання про розгляд поданої ним касаційної скарги без участі його представника.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

17. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

18. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши правильність застосування апеляційним господарським судом норм права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги АТ «Укрексімбанк», з огляду на таке.

19. У статті 124 Конституції України унормовано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

20. За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

21. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

22. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

23. Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

24. Згідно з приписами частини першої 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

25. У цій справі, що переглядається, перед господарськими судами постало питання чи підлягає заявлений заставодержателем (іпотекодержателем) позов про зняття накладеного державним/приватним виконавцем арешту з майна, що є предметом застави, за договором, укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за договору позики, сторонами якого є юридичні особи, розгляду в порядку господарського судочинства.

26. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом, у зв`язку з чим відповідний позов не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства

27. Натомість суд апеляційної інстанції зазначив, що накладення арешту на майно має наслідком заборону його відчуження, яка у разі не виконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання призведе до порушення права заставодержателя на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави, тому відповідний позов заставодержателя має (може бути) розглянутий судом.

28. У контексті наведеного, здійснюючи касаційний перегляд у справі № 904/3006/25, Верховний Суд вбачає за необхідне звернутися до відповідних правових позицій Великої Палати Верховного Суду.

29. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 вказано, що:

« 61. При розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності (стаття 20 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

62. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Такі справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб`єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 4 Господарського процесуального кодексу України.»

30. Згідно ж зі сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 340/25/19 висновками:

«... Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.»

31. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 815/5585/15 зазначено, що:

«Зі змісту позовних вимог Товариства та установлених судами обставин справи вбачається, що предметом спору в ній є звільнення з-під арешту майна, що знаходиться в іпотеці, накладеного постановою державного виконавця. Подання позову покликане на відновлення переважного права Товариства як іпотекодержателя на звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами.

Таким чином, з предмета і підстав позову вбачається наявність спору, який повинен розглядатися в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін та є за своєю природою приватноправовим спором.»

32. Схожі за змістом висновки наведено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15, на яку посилається суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, ухваленій у цій справі.

33. Отже, як вбачається з вищевикладеного, позов особи, яка не є стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні (зокрема, позов іпотекодержателя), про зняття арешту з майна, заявлений задля захисту її прав на це майно (у тому числі іншого речового права, яким є право іпотекодержателя у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки) підлягає розгляду, зокрема, в порядку господарського судочинства.

34. Таким чином, у оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про це, що повністю узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з означеного питання.

35. Викладені ж у касаційній скарзі АТ «Укрексімбанк» доводи стосовно того, що позовні вимоги, заявлені у цій справі, фактично зводяться до оскарження дій у виконавчих провадженнях з накладення арештів на майно в процесі виконання судових рішень є помилковими, оскільки позивач у цій справі не є стороною виконавчого провадження і між її сторонами виник спір про права щодо арештованого майна. Твердження скаржника у цій частині спростовуються наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду.

36. Крім того, ураховуючи, що при ухваленні оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції не вирішувалось питання про можливість оскарження іпотекодержателем забезпечення позову у контексті правил пріоритетності іпотеки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.05.2025 у справі № 466/2651/23 висновки щодо цього, на які посилається скаржник, не є релевантними, зокрема, на цій стадії судового розгляду справи № 904/3006/25.

37. Натомість твердження скаржника про відсутність ініційованих позивачем судових процесів із стягнення заборгованості за кредитним договором та рішення суду про звернення стягнення на заставне майно, не надання ним відомостей щодо відмов компетентних органів у вчиненні відповідних дій стосовно предмета забезпечення на користь іпотекодержателя, відсутність у позивача порушеного права, стосуються вирішення спору по суті, а тому не можуть бути прийняті до уваги Верховним Судом при касаційному перегляді судового рішення, яким спір по суті не вирішувався.

38. З аналогічних мотивів та з урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для формулювання правової позиції щодо визначення дій суду і сторін справи за позовами іпотекодержателя, який не є власником іпотечного майна і не здійснював дій із звернення стягнення на нього, з урахуванням пріоритетності його прав відносно накладених на це майно арештів, що виникли на підставі ухвал про забезпечення позовів у інших судових справах та були накладені після укладення договору іпотеки.

39. У сукупності все викладене дає підстави для висновку, що доводи касаційної скарги АТ «Укрексімбанк» не підтверджують неправильного застосування чи порушення апеляційним господарським судом чинних правових норм, а отже передбачена абзацом 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження у даному випадку не знайшла свого належного обґрунтування, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

40. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

41. За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

42. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права та порушення ними процесуальних норм не підтвердилися, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування ухваленого ним законного та обґрунтованого судового рішення.

Розподіл судових витрат

43. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін судове рішення, що оскаржувалося, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 у справі № 904/3006/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил