ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/3190/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Горішній Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради (; місцезнаходження: м-н Конституції, буд. 7, м. Харків, 61003)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" (; місцезнаходження: вул. Олександра Лавренка, буд. 10, м. Харків, 61034)
про стягнення 1 308 440,24 грн
за участю представників:

позивача - Жилко С.Е.,

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада 04.09.2025 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" про стягнення з відповідача на свою користь 1 308 440,24 грн заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Олександра Лавренка, 10 у м. Харкові, відповідно до договору оренди землі від 19.07.2007, зареєстрованого 04.02.2008 за № 07, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.09.2025 позовну заяву Харківської міської ради залишено без руху; надано позивачу строк 10 днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.09.2025, після усунення недоліків, позовну заяву Харківської міської ради прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі № 922/3190/25 за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Протокольною ухвалою господарського суду від 25.11.2025 було задоволено клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та відкладення підготовчого засідання; продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 05.12.2025; строк підготовчого провадження у справі № 922/3190/25 продовжено на 30 днів.

Протокольною ухвалою господарського суду від 11.12.2025 задоволено друге клопотання відповідача про продовження строку на подачу відзиву на позовну заяву та відкладення підготовчого засідання у справі; строк для подання відзиву на позовну заяву продовжено на 10 днів.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 24.12.2025, відповідач проти позову заперечував, посилаючись, зокрема, на те, що за весь час користування ТОВ "Інтертранс" земельною ділянкою розбіжностей між задекларованим податковим зобов`язанням зі сплати орендної плати за землю та здійсненими розрахунками Головного Управління ДПС у Харківській області виявлено не було, що відповідач підтверджує листом ГУ ДПС У Харківській області № 11812/5/20-40-04-07-12 від 30.05.2025, який міститься у матеріалах справи.

Протокольною ухвалою господарського суду від 25.12.2025 підготовче провадження у справі № 922/3190/25 закрито; розгляд справи по суті призначено на 20.01.2026 о 15:50.

У судовому засіданні, яке відбулося 20.01.2026, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача до суду не з"явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи відсутність підстав відповідно до ст. 202 ГПК України для відкладення , суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

На підставі рішення ХL сесії Харківської міської ради IV скликання від 28.09.2005 № 180/05 "Про припинення та надання у користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" 19.07.2007 між Харківською міською радою (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" (відповідач) укладено Договір оренди землі, зареєстрований 04.02.2008 у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель за № 07 (далі - Договір).

Відповідно до умов вищезазначеного Договору, ТОВ "Інтертранс" передано в оренду земельну ділянку загальною площею 3,0947 га по вул. Олександра Лавриненка (колишня назва вул. Кашуби), 10 у м. Харкові (кадастровий номер :07:020:0511) несільськогосподарського призначення - землі промисловості для експлуатації та обслуговування адміністративних, виробничих, складських та допоміжних будівель і споруд строком до 01.09.2030.

Згідно з п. 5 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 7 098 938 грн.

Відповідно до абз. 2 п. 9 Договору, розмір орендної плати в місяць за земельну ділянку згідно з довідкою № 4059/06 від 05.09.2006 становить 15 935,34 грн.

Пунктом 10 Договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Згідно із листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 30.05.2025 № 11812/5/20-40-04-07-12, ТОВ "Інтертранс" обліковується платником орендної плати за земельну ділянку площею 3,0947 га з кадастровим номером :07:020:0511.

За даними податкових декларацій з плати за землю ТОВ "Інтертранс" сплачено: за 2017 рік - 454 986,58 грн, за 2018 рік - 454 986,58 грн, за 2019 рік - 454 986,58 грн, за 2020 рік - 454 986,58 грн, за 2021 рік - 454 986,58 грн, за січень - лютий 2022 року - 83 414,22 грн орендної плати.

Предметом позову є стягнення заборгованості з ТОВ "Інтертранс" за користування земельною ділянкою по вул. Олександра Лавриненка, 10 у м. Харкові відповідно до Договору оренди землі від 19.07.2007, зареєстрованого 04.02.2008 за № 07, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022.

Пунктом 10 Договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Висновки стосовно того, що орендна плата має вноситись орендарями відповідно до умов договору із урахуванням індексів інфляції, викладені у п. 41 постанови Верховного суду Касаційного господарського суду від 07.10.2019 у справі № 922/3321/18, у п.п. 50, 57, 61 постанови Верховного суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон), індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону Кабінет Міністрів України постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Відповідно до наказу Держкомстату "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін" від 27.07.2007 № 265, індекс споживчих цін - показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Згідно з Наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519 "Про затвердження Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін", інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.

Суть інфляції полягає в тому, що національна валюта знецінюється по відношенню до товарів, послуг та іноземної валюти, які зберігають стабільність своєї купівельної спроможності. При чому процес інфляції відбувається не впродовж лише одного місяця, а на протязі тривалого часу.

В зв`язку з цим, індекс інфляції і застосовується щомісяця до суми орендної плати за минулий місяць, який також був обчислений з урахуванням індексу інфляції за відповідний місяць. Дане застосування індексу інфляції і є кумулятивним, та запобігає знеціненню грошових коштів відповідно до товарів та послуг.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19, суд по-перше, відступив від висновків Касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах (п. 42 постанови), а по-друге, суд в своєму рішенні зазначив, що встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків (а у даних правовідносинах - орендної плати з урахуванням інфляції) означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю (п. 28 постанови).

Тобто, суд зазначив, що інфляція повинна нараховуватися кумулятивно.

Розмір базової орендної плати за додатковою угодою до Договору складає 15 935,34 грн в місяць (абз. 2 п. 9 додаткової угоди).

Тобто, базовим місяцем для розрахунку розміру орендної плати за Договором є лютий 2008 року (місяць, в якому зареєстрований Договір). Починаючи з березня 2008 року орендна плата повинна сплачуватися вже з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до наказу Держкомстату «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін» від 27.07.2007 № 265 індекс споживчих цін - показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Інформація про індекси споживчих цін (індекси інфляції) за відповідні роки розміщена на сайті Державної служби статистики України http://www.ukrstat.gov.ua.

У позовній заяві позивачем наведено Коефіцієнти інфляції за відповідні місяці за 2008-2022 р.р., а також зазначено розмір щомісячної орендної плати, яка повинна була сплачуватись, відповідно до Договору з урахуванням індексів інфляції.

Отже, розмір орендної плати, яку повинно було сплатити TOB "Інтертранс" за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 за Договором складає:

- за період 02.04.2017-31.12.2017 - 466 858,80 грн;

- за період 01.01.2018-31.12.2018 - 682 195,20 грн;

- за період 01.01.2019-31.12.2019 - 735 991,50 грн;

- за період з 01.01.2020-31.12.2020 (крім березня 2020 року) - 693 853,49 грн;

- за період з 01.01.2021-31.12.2021 - 826 935,42 грн;

- за період з 01.01.2022-28.02.2022 - 145 942,45 грн.

Водночас, згідно з листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 30.05.2025 № 11812/5/20-40-04-07-12, TOB "Інтертранс" сплачено, зокрема:

- за 2017 рік - 454 986,58 грн;

- за 2018 рік - 454 986,58 грн;

- за 2019 рік - 454 986,58 грн;

- за 2020 рік - 454 986,58 грн;

- за 2021 рік - 454 986,58 грн;

- за січень -лютий 2022 року - 83 414,22 грн.

Таким чином, різниця сплаченої TOB "Інтертранс" орендної плати за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 складає:

- за період 02.04.2017-31.12.2017 - 126 892,72 грн

(466 859,80 грн - 339 976,08 грн);

- за період 01.01.2018-31.12.2018 - 227 209,62 грн

(682 195,20 грн - 454 986,58 грн);

- за період 01.01.2019-31.12.2019 - 281 004,92 грн

(735 991,50 грн - 454 986,58 грн);

- за період 01.01.2020-31.12.2020 - 238 866,91 грн

(693 853,49 грн - 454 986,58 грн);

- за період 01.01.2021 -31.12.2021 - 371949,94 грн

(826 935,42 грн - 454 986,58 грн);

- за період 01.01.2022-28.02.2022 - 62 528,23 грн

(145 942,45 грн - 83 414,22 грн).

Разом: 1 308 440,24 грн (3 551 776,86 грн - 2 243 336,62 грн).

Отже, заборгованість зі сплати орендної плати за користування ТОВ "Інтертранс" земельною ділянкою загальною площею 3,0947 га по вул. Олександра Лавренка, 10 у м. Харкові з кадастровим номером :07:020:0511, відповідно до Договору оренди землі від 19.07.2007, зареєстрованого 04.02.2008 за № 07, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 складає 1 308 440,24 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що ТОВ "Інтертранс" здійснювало індексацію орендної плати у відповідності до умов договору , щодо обчислення орендої плати за землю з урахуванням щорічної індексації. А саме з урахуванням щорічних індексів інфляції шляхом помноження річної суми орендної плати за попередній період на річний індекс інфляції. У зв"язку з чим вважає безпідставним тверженням позивача про те, що відповідач сплачував орендну плату з порушенням порядку індексації орендної плати, передбаченої Договором .

Проте позивач спростовуючи дані доводи зазначає, що відповідач не враховує практику Верховного суду щодо належного обчислення розміру орендної плати , та ототожнює поняття "індексація орендної плати" та "орендна плата з урахуванням індексів інфляції".

У Постанові ВС України № 903/622/24 від 25.02.2025 року викладено позицію щодо належного порядку обрахування розміру орендної плати:

" Так, ураховуючи положення пункту 289.2 ст 289 Податкового Кодексу України, частини 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі" , а також висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19, на які посилається скаржних , відповідач повинен був сплатити орендну плату шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць , відповідно до якого при обчисленні проідексованого боргу за наступний період до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період."

Суд перевіривши розрахунок наданий позивачем , встановив, що він відповідає вищевикладеному висновку.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Податковим кодексом України, зокрема, встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності; (п. п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14), а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14).

Абзацом 1 п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом ст. 13 Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За змістом ч. 1, 2 ст. 21 Закону, орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи з положень ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Обов`язок своєчасної сплати за землю передбачено ст. 96 ЗК України, відповідно до якої землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (п. "в").

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 142-145 Конституції України, фінансовою та матеріальною основою органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, є земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Згідно зі ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

А відтак, саме територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради як розпорядник землі на території м. Харкова є належним позивачем у даній справі.

На підставі ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування реалізує свої повноваження шляхом прийняття рішень. Також, виходячи із загальних вимог цивільного законодавства, Харківська міська рада може виступати як учасник цивільно-правових та господарських правовідносин при укладанні різного виду угод.

Із зазначених норм законодавства України випливає, що питання оренди земельних ділянок вирішуються сільською, селищною, міською радою на пленарних засіданнях шляхом прийняття відповідних рішень.

Статтею 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними, що кореспондується із вимогами ч. 3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Вирішення питань про передачу землі у користування є виключним правом ради - суб`єкта права власності на землю, і здійснюється з дотриманням загального порядку укладання господарських договорів, з урахуванням положень ЗК України.

У зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка протягом тривалого строку використовується відповідачем без належної сплати орендної плати, Харківська міська рада звернулася до господарського суду за захистом своїх прав з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" заборгованості за Договором оренди землі від 19.07.2007, зареєстрованим 04.02.2008 за №07, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 у сумі 1 308 440,24 грн.

Статтею 7 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно зі ст. 145 Конституції України, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.

За приписами ст. 5 Господарського процесуального кодексу України України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, рішення суду містить вичерпну відповідь на істотні та вагомі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених вище судом доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При цьому, суд зазначає, що доводи відповідача, у тому числі викладені у відзиві на позовну заяву, були ретельно досліджені, проте наведених вище висновків суду вони не спростовують.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку із задоволенням позову, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Підпунктом 1 пункту 2 частини 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, за подання даного позову з вимогою майнового характеру - стягнення 1 308 440,24 грн, позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 15701,28 грн.

Проте, судовий збір сплачено позивачем у розмірі 19 626,60 грн, що на 3925,32грн більше ніж встановлено законом.

Отже, суд покладає на відповідача витрати зі сплати судового збору у встановленому законом розмірі - 15701,28 грн.

При цьому, суд зазначає, що під час виготовлення скороченого рішення у справі судом помилково не було враховано приписи ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" та зазначено про присудження до стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору у сумі 19 626,60 грн - без врахування коефіцієнту 0,8.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 1, 4, 13, 20, 73-80, 86, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" (; місцезнаходження: вул. Олександра Лавренка, буд. 10, м. Харків, 61034) на користь Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, , платіжні реквізити: отримувач - ГУК Харків обл/МТГ Харків, код отримувача (ЄДРПОУ) - 37874947, рахунок (IBAN) UA0020649, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету - 18010600) - 1 308 440,24 грн заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Олександра Лавренка, 10 у м. Харкові, відповідно до договору оренди землі від 19.07.2007, зареєстрованого 04.02.2008 за № 07, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" (; місцезнаходження: вул. Олександра Лавренка, буд. 10, м. Харків, 61034) на користь Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, , платіжні реквізити: отримувач - Харківська міська рада, код отримувача (ЄДРПОУ) 04059243, рахунок (IBAN) UA0032986, банк - Державна казначейська служба України м. Київ, МФО - 820172) - витрати зі сплати судового збору у сумі 15 701,28 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено "27" січня 2026 р.

СуддяН.М. Кухар