ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2026 р. Справа№ 910/4800/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Мальченко А.О.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 27.01.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтень»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.09.2025 (повний текст складено 08.10.2025)

у справі № 910/4800/25 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтень»

про стягнення 2 535 485, 13 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтень» про стягнення 2 535 485, 13 грн заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач як власником об`єктів нерухомості, розташованих на земельних ділянках з кадастровим номером :75:739:0001, площею 1,2082 га та з кадастровим номером :75:741:0006, площею 0,2871 га, що знаходяться по просп. Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі міста Києва, які він у період з 12.03.2020 по 27.01.2025 використовував без достатньої правової підстави (до укладення договору оренди землі) за рахунок власника цієї ділянки, а тому позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 12.03.2020 по 27.01.2025 у сумі 2 535 485, 13 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/4800/25 позов Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтень» про стягнення 2 535 485, 13 грн задоволено.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтень» на користь Київської міської ради безпідставно збережені кошти в сумі 2 535 485, 13 грн та судовий збір у сумі 30 425, 82 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, як власник об`єкту нерухомого майна протягом спірного періоду користувався земельними ділянками за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим місцевий бюджет недоотримував кошти у вигляді орендної плати за використання землі, а тому відповідач є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею. Відтак, відповідач зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення було прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Скаржник зазначає, що Київською міською радою неправомірно заявлено до стягнення безпідставно збережені кошти за період з 12.03.2020 по 31.03.2020 у зв`язку з дією карантину, та у період з 01.03.2022 по 31.12.2022 у зв`язку з перебуванням вищевказаних земельних ділянок на території активних бойових дій, отже не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності).

Крім того, скаржник вказує, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09.12.2021 №3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 №5449/5490), за яким з 01.03.2022 по 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка, відтак позивачем не було враховано, що в зазначений період відповідач фактично звільняється від сплати орендної плати.

Так, скаржник стверджує, що в решті заявленого періоду мала застосовуватися ставка земельного податку у розмірі 3% замість 5%.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем подано відповідь на відзив, у якому зазначає, що оскаржуване рішення не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому просить скасувати оскаржуване рішення повністю, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 04.07.2024 Київська міська рада ухвалила рішення №1727/9693, згідно з яким земельні ділянки: площею 1,2082 га (кадастровий номер :75:739:0001) та площею 0,2871 га (кадастровий номер :75:741:0006), розташовані по просп. Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі міста Києва, із земель комунальної власності були передані Товариству з обмеженою відповідальністю «Жовтень» в оренду на 10 років для експлуатації торговельного комплексу у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, розміщене на цих земельних ділянках.

28.01.2025 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Жовтень» (орендар) був укладений договір оренди земельних ділянок (договір), за умовами п. 1.1. якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 04.07.2024 №1727/9693 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельні ділянки, визначені цим договором, для експлуатації торговельного комплексу. Земельні ділянки, які є об`єктом оренди, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Умовами договору сторони передбачили таке.

Об`єктами оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 04.07.2024 №1727/9693 та цього договору є земельні ділянки з наступними характеристиками: кадастрові номери :75:739:0001, :75:741:0006; місце розташування проспект Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі м. Києва; категорія земель землі житлової та громадської забудови; цільове призначення для експлуатації торговельного комплексу (03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі); розмір (площа) земельної ділянки з кадастровим номером :75:739:0001 1,2082 га; розмір (площа) земельної ділянки з кадастровим номером :75:741:0006 0,2871 га (пункт 2.1.).

Відповідно до витягів із технічної документації (за формою згідно з додатком 17 до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок (у редакції постанови КМУ від 01.07.2022 №753)) нормативна грошова оцінка на дату укладення договору: земельної ділянки з кадастровим номером :75:739:0001 становить 61 020 155, 31 грн (витяг від 21.01.2025 №НВ-025); земельної ділянки з кадастровим номером :75:741:0006 становить 20 633 568, 42 грн (витяг від 21.01.2025 №НВ-025) (пункт 2.2.).

На земельних ділянках розташований торговельний комплекс загальною площею 9825,1 кв.м., який згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить орендареві на праві приватної власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; номер запису про право власності: 16293409 від 05.09.2016) (пункт 2.4.).

Річна орендна плата за земельні ділянки встановлюється у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством (пункт 4.2.).

Зазначений договір оренди був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. та зареєстрований 28.01.2025, за №63.

Згідно з витягами з Державного земельного кадастру №НВ-025 від 21.01.2025 та №НВ-025 від 21.01.2025, інформаційними довідками №422808820 від 15.04.2025 та №422809122 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником земельних ділянок з кадастровим номером :75:739:0001, площею 1,2082 га, та :75:741:0006, площею 0,2871 га, місце розташування м. Київ, Святошинський р-н, просп. Академіка Палладіна, 31, є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Цільове призначення цих земельних ділянок: 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Також з інформаційної довідки № 422801502 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на вказаних земельних ділянках розташований торговельний комплекс, загальною площею 9825,1 кв.м., право власності на який зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Жовтень» з 05.09.2016.

Відповідно до витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.01.2025 №НВ-025 та від 07.10.2024 №НВ-024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :75:739:0001 площею 1,2082 га становить 61 020 155, 31 грн; земельної ділянки з кадастровим номером :75:741:0006 площею 0,2871 га 18 423 402, 83 грн.

За даними Головного управління ДПС у місті Києві №10131/5/26-15-04-15-03 від 28.03.2025 встановлено, що відповідач сплатив податкові зобов`язання по платі за землю Товариство з обмеженою відповідальністю «Жовтень» за період з 12.03.2020 по 28.01.2025 у сумі 12 847 946, 50 грн.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельними ділянками площею 1,2082 га (кадастровий номер :75:739:0001) та площею 0,2871 га (кадастровий номер :75:741:0006), які знаходиться за адресою: просп. Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі міста Києва за період з 12.03.2020 по 27.01.2025 у сумі 2 535 485, 13 грн на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону земель» до повноважень обласних рад у галузі охорони земель належить, зокрема, забезпечення реалізації державної політики щодо використання та охорони земель, участь у реалізації загальнодержавних програм щодо використання та охорони земель на відповідній території, затвердження та участь у реалізації регіональних програм щодо використання та охорони земель, підвищення родючості ґрунтів, вирішення інших питань у галузі охорони земель відповідно до закону.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За умовами частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Тобто, незалежно від наявності вини, сам факт несплати за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які мали бути сплачені за звичайних умов землекористувачем.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212-1214 Цивільного кодексу України. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.)

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте, з реєстрацією права власності на споруду у власника виникає право користування земельною ділянкою, на якій розміщена така споруда, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При цьому, вирішуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у рішенні, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 у справі №922/1646/20, у постанові від 04.03.2021 у справі №922/3463/19, у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20, у постанові від 04.10.2022 у справі №922/1717/20, у постанові від 16.11.2022 у справі №922/519/20 із посиланням на положення статті 79-1 Земельного кодексу України викладав позицію, відповідно до якої для розрахунку безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без оформленого права оренди має використовуватись площа сформованої земельної ділянки.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач з 05.09.2016 є власником об`єкта нерухомого майна, яке розміщене на земельних ділянках площею 1,2082 га (кадастровий номер :75:739:0001) та площею 0,2871 га (кадастровий номер :75:741:0006), які знаходиться за адресою: просп. Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі міста Києва.

04.07.2024 Київською міською радою прийнято рішення №1727/9693 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Жовтень» земельних ділянок в оренду для експлуатації торговельного комплексу на проспекті Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі міста Києва».

Договір оренди земельної ділянки від 28.01.2025, укладений між позивачем та відповідачем, зареєстровано 28.01.2025 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідками від 15.04.2025 №422808820 та №422809122 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак, з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельних ділянках з кадастровими номерами :75:739:0001 та :75:741:0006 (05.09.2016), до моменту реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (28.01.2025), відповідач фактично користувався земельними ділянками, на яких цей об`єкт розміщено, за відсутності оформленого у спірному періоді (12.03.2020 по 27.01.2025) відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи земельний податок та/або орендну плату.

При цьому, слід зазначити, Київською міською радою був визначений період стягнення безпідставно збережених коштів на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211, якою було введено карантин з 12.03.2020, а тому вважала доцільним стягнути з відповідача вказані кошти за період з 12.03.2020 по 27.01.2025 у розмірі орендної плати за користування земельними ділянками комунальної власності.

Отже відповідач, як фактичний користувач земельною ділянкою, без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки позивачу на підставі статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

За розрахунком позивача розмір збережених відповідачем коштів за період з 12.03.2020 по 27.01.2025, який підлягає відшкодуванню позивачу відповідачем, становить 2 535 485, 13 грн.

Відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України визначення площі земельної ділянки, її конфігурація визначається під час формування земельної ділянки та внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру. Саме площа сформованої земельної ділянки використовується для визначення розміру коштів, які власник нерухомого майна має сплатити за користування такою земельною ділянкою без оформленого права на неї.

За приписами статті 79-1 Земельного кодексу України саме з моменту державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та присвоєння їй кадастрового номера така земельна ділянка є сформованою та може бути об`єктом цивільних прав, зокрема може бути передана в оренду власнику нерухомого майна.

За своєю правовою природою безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою без оформленого права на неї є орендною платою за землю, тобто, це ті кошти, які мав би сплатити власник нерухомого майна в разі укладення договору оренди землі, на якій знаходиться його нерухоме майно.

В оренду може бути передана лише сформована земельна ділянка, тобто з визначеною площею, межами та конфігурацією.

Як вже зазначалось, земельні ділянки з кадастровими номерами :75:739:0001 площею 1,2082 га та :75:741:0006 площею 0,2871 га, цільове призначення: 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по проспекті Академіка Палладіна, 31 у Святошинському районі міста Києва, зареєстровані у Державному земельному кадастрі 30.06.2004.

Таким чином, судом встановлено, що у користуванні відповідача перебувають сформовані земельні ділянки, із визначеною площею, присвоєним кадастровим номером та адресою, отже зазначена земельна ділянка цілком відповідає ознакам об`єкта цивільних прав, може виступати у якості предмета відповідного договору купівлі-продажу та/чи оренди.

Згідно з частиною 7 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про нормативну грошову оцінку земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з такої оцінки.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Відповідно до частини 2 статті. 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, нормативна грошова оцінка є основою для визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності (Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 922/3782/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17).

Так, відповідно до додатків 11 до рішень Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» №456/8029 від 12.12.2019, «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» №24/24 від 24.12.2020, «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» №3704/3745 від 09.12.2021, «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» №5828/5869 від 08.12.2022, «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» №7531/7572 від 14.12.2023, «Про бюджет міста Києва на 2025 рік» №426/10234 від 05.12.2024 розмір орендної плати від НГО до земель з видом цільового призначення - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі встановлений у 5% від нормативної грошової оцінки.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з витягами технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.01.2025 №НВ-025 та від 07.10.2024 №НВ-024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :75:739:0001 площею 1,2082 га становить 61 020 155, 31 грн; земельної ділянки з кадастровим номером :75:741:0006 площею 0,2871 га 18 423 402, 83 грн.

Відповідно до інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, розміщеної у відкритому доступі на офіційному сайті (https://land.gov.ua/), коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2020 рік становить 1,0; за 2021 рік 1,1; за 2022 рік 1,15; за 2023 рік 1,051; за 2024 рік 1,12.

Отже, сума грошових коштів, які мав сплатити відповідач за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :75:739:0001 площею 1,2082 га за період з 12.03.2020 по 27.01.2025 становить 11 496 011, 46 грн, а земельною ділянкою з кадастровим номером :75:741:0006 площею 0,2871 га 3 887 420, 17 грн, що разом складає 15 383 431, 63 грн.

При цьому, з листа Головного управління ДПС у місті Києві №10131/5/26-15-04-15-03 від 28.03.2025 вбачається, що відповідач сплатив податкові зобов`язання по платі за землю за період з 12.03.2020 по 28.01.2025 у сумі 12 847 946, 50 грн.

Отже, відповідно до розрахунку розміру орендної плати, наданого позивачем та перевіреного судом першої інстанції, розміру неотриманих доходів користування земельною ділянкою розраховано за ставками орендної плати у розмірі відповідно 5% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок та складає: 2 535 485, 13 грн.

Разом з цим, скаржник стверджує, що мала застосовуватися ставка земельного податку у розмірі 3% замість 5%, оскільки відповідно до пункту 5.3 додатку 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», ставка земельного податку за земельні ділянки (крім земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир багатоквартирного будинку), які використовуються юридичними і фізичними особами (крім підприємств державної та комунальної власності), в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Однак, вказаний пункт додатку 3 до рішення стосується земельних ділянок, яка перебуває (перебувала у попереднього власника) у власності чи постійному користуванні і щодо якої відповідно до положень податкового законодавства необхідно сплачувати його власником чи постійним користувачем земельний податок.

З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, що надавався позивачем в додатках до позову, випливає, що земельні ділянки передавалися в орендне користування відповідачу із земель комунальної власності.

Отже, пункт 5.3 додатку 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 не може бути застосований у цих правовідносинах, а твердження відповідача про застосування саме 3% ставки орендної плати є помилковим.

Відповідно до положень земельного та податкового законодавства відповідач не може бути платником земельного податку, а тому при розрахунку суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою було використано розмір орендної плати, яку відповідач мав би сплатити за умови оформлення земельних правовідносин в установленому законом порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №905/1680/20 зазначила, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, користувався земельними ділянками, на якій цей об`єкт розміщено, за відсутності оформленого у спірному періоді (з 12.03.2020 по 28.01.2025) відповідно до вимог чинного законодавства права користування цими земельними ділянками, не сплачуючи орендну плату.

Отже, відповідач, як фактичний користувач земельними ділянками, без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельних ділянок, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування ними, тобто орендну плату, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок позивачу на підставі статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу України, в розмірі 2 535 485, 13 грн, за розрахунком позивача, перевіреного судом.

Разом з цим, скаржник в своїй апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки що розташовані на територіях активних бойових дій або тимчасово окупованих російською федерацією.

Однак, слід зазначити, що принцип платного використання землі також передбачено ст. 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.

З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: «власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України». (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду №916/2498/22 від 08.10.2024 та №922/2378/20 від 27.04.2021).

Відтак, Київська міська рада правомірно включила період з 01.03.2022 по 31.12.2022 до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню в межах даної справи, оскільки відповідач в цей період не являвся власником, постійним користувачем або орендарем земельної ділянки.

Разом з цим, скаржник в своїй апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09.12.2021 №3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 року №5449/5490), за яким з 01.03.2022 по 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка, відтак судом першої інстанції не було враховано, що в зазначений період відповідач фактично звільняється від сплати орендної плати.

Однак, слід зазначити, що пункт 19.13 рішення Київської міської ради від 09.12.2021 №3704/3745 з урахуванням змін, внесених рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 №5449/5490, набув такого змісту:

« 19.13. Установити мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності міської територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 до цього рішення.

Установити, що з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка».

Крім цього, рішенням від 20.04.2023 №6311/6352 «Про уточнення механізму реалізації пільг зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва», Київська міська рада визначила порядок отримання пільги в розмірі 0 відсотка, а саме шляхом укладення відповідних додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Таким чином, Київська міська рада вирішила застосувати 0 відсоток щодо орендної плати за земельні ділянки комунальної власності міської територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 до цього рішення у визначений період.

Водночас договір оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем був укладений пізніше, а саме 28.01.2025, і тому не поширюється на правовідносини у даній справі.

Отже, положення пункту 19.13 рішення Київської міської ради від 09.12.2021 №3704/3745 (в редакції рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 №5449/5490) застосовується лише до орендарів земельних ділянок в розумінні земельного та податкового законодавства та не може бути застосоване до відповідача.

Відтак, Київська міська рада правомірно включила період з 01.03.2022 по 31.05.2022 до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню в межах даної справи, оскільки відповідач в цей період не являвся орендарем земельної ділянки.

Щодо посилань відповідача на те, що Київська міська рада виключила з проекту рішення пункт 2.9. щодо обов`язку про сплату збережених коштів за користування земельною ділянкою та в самому договорі оренди Київрада виключила умову про обов`язок відповідача щодо сплати безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками у вказаний період, чим на думку останнього визнала відсутність такого зобов`язання, слід зазначити таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постановах від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів), отже твердження відповідача не приймаються судом до уваги.

Щодо тверджень відповідача про те, що за адресою вказаних земельних ділянок Київська міська рада закріпила паркувальні майданчики за КП «Київтранспарксервіс», тобто також є користувачами цими земельними ділянками слід зазначити таке.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б вказували на зазначені відповідачем обставини.

Разом з цим, вказані доводи не звільняють відповідача від обов`язку сплатити позивачу безпідставно збережені кошти.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/4800/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтень» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/4800/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/4800/25 залишити без змін.

Матеріали справи №910/4800/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 04.02.2026.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська