ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 Справа № 914/3390/25

За позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира, м. Володимир Волинської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», м. Львів,

про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

від позивача: Терещук О.В. (в режимі відеоконференції) - представник

від відповідача: Лепех А.М. (в залі суду) - представник

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн.

Ухвалою суду від 10.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

Ухвалою від 24.11.2025 суд перейшов у розгляді справи №914/3390/25 від спрощеного позовного провадження до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.12.2025.

Ухвалою суду від 11.12.2025 закрито підготовче провадження у справі № 914/3390/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.01.2026. В подальшому оголошено перерву до 29.01.2026.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задоволити з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку із виявленим Аудитом порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме: змінено істотні умови договору після його підписання шляхом збільшення вартості ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % у разі коливання цін такого на ринку послуг, що призвело до неправомірних витрат коштів у сумі 86 372,77 грн.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяву (вх. №31010/25 від 20.11.2025) та заперечнні за відзив на позовну заяву (вх. №31328/25 від 24.11.2025). В обґрунтування своїх заперечень посилається на таке:

- після укладення Додаткової угоди №5 загальна сума Договору зменшилась: з 930000,00 грн на 741 593,36 грн, ціна на одиницю товару визначається відповідно до формули, яка закладена в умовах договору, а тому відповідач вважає, що порушення передбачені п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», відсутні.

- У розрахунку, який наявний у матеріалах справи, наявні ряд помилок, так як вартість купівлі електроенергії по тарифу за п. 5.4 тлумачиться Позивачем як фіксована величина (що є невірно виходячи з умов Договору), а також не враховано наявність тарифу на послуги постачальника електричної енергії.

-у Позивача відсутні законні підстави для пред`явлення вимоги щодо повернення грошових коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України , такі були сплачені на виконання умов Договору, а наявність між сторонами укладеного договору та Рішення виключає можливість застосування до спірних правовідносин правил цієї статті.

Не погоджуючись з наведеним у відзиві на позовну заяву, позивач подав до суду відповідь на відзив (вх. №31225/25 від 24.11.2025), зазначивши про відстуність підстав для повернення спірних коштів, оскільки такі є майном набутим без відповідної підстави. Позивач у своєму розрахунку був змушений застосувати ціну за одиницю товару у відповідності до п. 5.4 Договору, оскільки подальша зміна тарифу Постачальником (згідно формули пункту 5.3 Договору при визначенні щомісячної оплати за електричну енергію) відбулась, на думку позивача, із порушенням підпункту 7 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (далі Особливості) та умов Договору (п. 13.3-13.8. Договору).

В судовому засіданні 29.01.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як встановлено матеріалами справи, 29 грудня 2022 року між Сторонами було укладено Договір № 27518ВЦ/2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу (надалі Договір) відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується постачати Споживачу електричну енергію ДК 021 20-5 Електрична енергія, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цю електричну енергію, на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 5.1 Договору загальна сума становить 775 000, 00грн., крім того ПДВ 155 000, 00 грн разом з ПДВ 930 000, 00грн.

Відповідно до Додаткової угоди № 5 до Договору від 22 грудня 2023 року Сторони погодили, що п. 5.1 Договору необхідно викласти у наступній редакції: «Загальна сума цього Договору становить 617 994, 47 грн без ПДВ, крім того ПДВ 123 598, 89 грн, разом з ПДВ 741 593, 36 грн».

Відповідно до п. 5.2 Договору загальна сума, яка передбачена в п. 5.1, передбачає максимальну вартість електричної енергії, яка може бути поставлена Споживачу за цим Договором. Сторони погодили, що загальна сума цього Договору, визначена в п. 5.1 не визначає та не може визначати ціну 1 кВТ/год електричної енергії, обсяг та вартість спожитої електричної енергії за відповідний розрахунковий період.

Договірні обсяги закупівлі електричної енергії, зазначені в Додатку №1 до Договору, визначені на момент укладення Договору згідно ціни за 1 кВт/год, що передбачена в п. 5.4. цього Договору, та є прогнозованими обсягами споживання протягом строку дії Договору. Сторони погодили, що такі договірні обсяги змінюються щомісячно в залежності від фактичного обсягу споживання електричної енергії та ціни за 1 кВт/год за відповідний розрахунковий період та укладення додаткових угод до цього Договору не потребує (п. 2.2. Договору).

Відповідно до п. 5.3 Договору ціна на електричну енергію, що постачається Споживачу за цим Договором, розраховується Постачальником щомісячно відповідно до формули та зазначається у розрахунковому документі, виставленому за підсумком відповідного розрахункового періоду:

Ц = Црдн * Кн + Тпер + Тпос, де

Ц ціна за 1 кВт/год електричної енергії, що постачається Споживачу;

Црдн середньозважена ціна на ринку «доба наперед»;

Кн коефіцієнт, що враховує небаланси електричної енергії (згідно умов Договору складає 1,02);

Тпер регульований тариф на послуги з передачі електричної енергії (визначається відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 21 грудня 2022 року №1788 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО»);

Тпос тариф на послуги постачальника електричної енергії (відповідно до умов Договору встановлюється у розмірі 0, 08468 грн/кВт год без ПДВ).

Відповідно до п. 3 Порядку розрахунків (додаток № 2 до Договору) вартість спожитої електричної енергії за відповідний розрахунковий період визначається як добуток обсягу спожитої за такий період електричної енергії, визначеної оператором системи розподілу, на ціну за електричну енергію на такий розрахунковий період, визначену Постачальником згідно п. 5.3 цього Договору.

Пунктом 5.4. Договору встановлена ціна за 1 кВт на день укладення цього Договору на рівні 3,8712092 грн без ПДВ, разом з ПДВ 4,645451 грн. При визначення щомісячної оплати за електричну енергію, яка спожита Споживачем за відповідний розрахунковий період, застосовується ціна за відповідний розрахунковий період визначена згідно формули, яка передбачена в п. 5.3. цього Договору.

Пункт 5.5. Договору встановлює, що ціна за 1 кВт.год електричної енергії, яка щомісячно визначається згідно формули, передбаченої в п. 5.3. цього Договору не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, які оплачуються Споживачем самостійно Оператору системи розподілу.

В ході проведення у КЕВ м. Володимир, на виконання пунктів 10.2, 18.14 розділу 5 Зведеного плану діяльності з внутрішнього аудиту в системі Міністерства оборони України на 2025-2027 роки, планового аудиту за період діяльності КЕВ м. Володимир з 01.07.2020 по 31.01.2025, було встановлено окремі недоліки та порушення, зокрема, «змінено істотні умови договору після його підписання шляхом збільшення вартості ціни за одиницю товару більше ніж на 10% у разі коливання цін такого на ринку послуг, що призвело неправомірних витрат коштів у загальній сумі 86 372,77грн з ПДВ.»

У зв`язку із виявленим Аудитом порушенням 18.07.2025 року КЕВ м. Володимир звернувся до Відповідача з претензією вих. №21/2085 з пропозицією розглянути питання щодо повернення на рахунок КЕВ м. Володимир надмірно сплачених коштів.

Претензія надіслана рекомендованим листом з описом вкладення за №884, що отримано ТОВ «ЛЬВІВЕНЕРГОЗБУТ» 24.07.2025. однак остання залишись без реагування, що й стало підставою для звернення з даними позовом до суду з вимогою про стягнення 98 212,34 грн безпідставно сплачених за Договором про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу від 29.12.2022 №27518ВЦ/2023.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі, що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Згідно пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першої статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини другої статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (статті 628, 638 ЦК України).

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення», вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Згідно частини першої статті 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Абзацом 1 частини першої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/ пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

За змістом частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на час укладення договору), істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії споживачу встановлюється Законом України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Відповідно до пп. 5 пункту 3.2.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, істотною умовою договору про постачання електричної енергії є ціна та/або порядок її розрахунку, порядок обліку та оплати електричної енергії.

У даному спорі, сторони уклали договір про постачання електричної енергії споживачу, в якому погодили всі істотні його умови, зокрема, ціну, предмет, умови розрахунку тощо.

Відповідно до укладеного між сторонами Договору про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу (надалі Договір) відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується постачати Споживачу електричну енергію ДК 021 20-5 Електрична енергія, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цю електричну енергію, на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 5.1 Договору загальна сума становить 775 000, 00грн, крім того ПДВ 155 000, 00грн. разом з ПДВ 930 000, 00грн.

Відповідно до Додаткової угоди № 5 до Договору від 22 грудня 2023 року Сторони погодили, що п. 5.1 Договору необхідно викласти у наступній редакції: «Загальна сума цього Договору становить 617 994, 47 грн без ПДВ, крім того ПДВ 123 598, 89 грн, разом з ПДВ 741 593, 36 грн.».

В пункті 5.3. Договору чітко зазначено, що ціна на електричну енергію, що постачається Споживачу за цим Договором, розраховується Постачальником щомісячно відповідно до формули та зазначається у розрахунковому документі, виставленому за підсумком відповідного розрахункового періоду

Також п. 5.4 Договору, вказана ціна на день укладення Договору. При визначенні щомісячної оплати за електричну енергію, яка спожита Споживачем за відповідний розрахунковий період, застосовується ціна за відповідний розрахунковий період визначена згідно формули, яка передбачена в п. 5.3 цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, запропонований позивачем розрахунок вартості електроенергії по тарифу за п. 5.4. Договору здійснено на основі фіксованої величини, а також не враховано наявність тарифу на послуги постачальника електричної енергії. Відповідно такий містить неточності.

Договірні обсяги закупівлі електричної енергії, зазначені в Додатку №1 до Договору, визначені на момент укладення Договору згідно ціни за 1 кВт/год, що передбачена в п. 5.4. цього Договору, та є прогнозованими обсягами споживання протягом строку дії Договору. Сторони погодили, що такі договірні обсяги змінюються щомісячно в залежності від фактичного обсягу споживання електричної енергії та ціни за 1 кВт/год за відповідний розрахунковий період та укладення додаткових угод до цього Договору не потребує (п. 2.2. Договору).

Як вже зазначалось, відповідно до п. 5.3 Договору ціна на електричну енергію, що постачається Споживачу за цим Договором, розраховується Постачальником щомісячно відповідно до формули та зазначається у розрахунковому документі, виставленому за підсумком відповідного розрахункового періоду.

Відповідно до п. 3 Порядку розрахунків (додаток № 2 до Договору) вартість спожитої електричної енергії за відповідний розрахунковий період визначається як добуток обсягу спожитої за такий період електричної енергії, визначеної оператором системи розподілу, на ціну за електричну енергію на такий розрахунковий період, визначену Постачальником згідно п. 5.3 цього Договору.

Наведене спростовує твердження позивача про необхідність укладення додаткових угод для визначення ціни.

У позовній заяві Позивач просить стягнути з Відповідача грошові кошти у розмірі 98 212, 34 грн, які безпідставно сплачені за Договором.

Відповідно до приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 920/1122/19, суди неправильно застосували статтю 1212 ЦК України, оскільки не врахували, що наявність між сторонами укладеного договору та Рішення виключає можливість застосування до спірних правовідносин правил цієї статті.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19 викладена правова позиція, яка не була врахована судами попередніх інстанцій, що Товариство сплатило 460 612,86 грн на виконання обов`язку про оплату необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу, порядок виконання якого визначено ним самостійно.

Також суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 917/803/18, від 09 липня 2019 року у справі № 918/926/17, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а також висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/7123/18, що у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов.

Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №911/1317/19, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Вказані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Аналіз судової практики вказує, що відповідна юридична конструкція використовується при розгляді аналогічних правовідносин, які виникли у сфері публічних закупівель (справи №№ 920/19/24, 922/2321/22).

Суд звертає увагу на те, що умови Договору, укладеного між ТзОВ «ЛЬВІВЕНЕРГОЗБУТ» та КЕВ міста Володимир (як і всі додаткові угоди до Договору), повністю узгоджені між сторонами на момент укладення та є чинними. Також на виконання умов Договору між Сторони підписували відповідні акти приймання передавання товарної продукції без жодних зауважень і заперечень, а тому такі є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження надання Відповідачем та прийняття Позивачем обсягу послуг та їх вартості, а отже, наявні підстави виникнення у Позивача чітко обумовленого грошового зобов`язання з оплати наданих послуг.

Отже, у матеріалах справи наявні докази вчинення між сторонами дій по виконанню Договору постачання/ закупівлю електричної енергії споживачу, який з огляду на положення ст. 204 ЦК України є правомірним та сторонами виконувався, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

За положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відтак, отримані Відповідачем грошові кошти в якості оплати за поставлений за договором товар, тобто набуті за наявності правової підстави, не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Таким чином, вимоги Позивача про повернення безпідставно набутих Відповідачем коштів є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними шляхом їх стягнення в межах кондикційного позову.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.02.2026.

Суддя Березяк Н.Є.