ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року Справа № 906/672/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Кужель Є. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року в справі №906/672/25 (суддя Вельмакіна Т.М.)

час та місце постановлення рішення: 27 жовтня 2025 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст виготовлено 6 листопада 2025 року

за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія"

про стягнення 6 771 819 грн 54 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Слівінська Н.І.;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі Позивач) звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (надалі Відповідач) про стягнення 1622836 грн 78 коп. 3% річних та 5148982 грн 76 коп. інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує, що внаслідок порушення Відповідачем строків виконання зобов`язання з оплати електричної енергії за договором купівлі-продажу електричної енергії №65-150-SD-21-00-414 від 24 вересня 2021 року (надалі Договір; том 1, а.с. 62-65) та додаткових угод №27-35 до нього у період з листопада 2023 року по червень 2024 року, Позивач на підставі статті 625 ЦК України нарахував до стягнення з Відповідача 1622836 грн 78 коп. 3% річних та 5148982 грн 76 коп. інфляційних.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року в справі №906/672/25 позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 1622836 грн 78 коп. 3% річних та 5148982 грн 76 коп. інфляційних.

Відповідне судове рішення ґрунтується на тому, що з матеріалів справи вбачається, що вартість отриманої електричної енергії оплачена Відповідачем в повному обсязі, однак з порушенням встановлених строків, що підтверджується інформацією про надходження коштів на рахунки Позивача за період з 1 жовтня 2023 року по 30 червня 2024 року.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що внаслідок порушення строків проведення розрахунків, Позивач нарахував до стягнення з Відповідача 1622836 грн 78 коп. 3% річних (за період з 23 листопада 2023 року по 13 червня 2024 року) та 5148982 грн 76 коп. інфляційних втрат (за листопад 2023 року, березень - травень 2024 року).

Суд першої інстанції перевіривши розрахунки Позивача, встановив, що заявлені Позивачем до стягнення суми 1622836 грн 78 коп. 3% річних та 5148982 грн 76 коп. інфляційних втрат є обґрунтованими, арифметично правильними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Місцевий господарський суд також вказав, що правовідносини у справі №902/417/18 та № 906/672/25 не є подібними за встановленими фактичними обставинами, зокрема у правовідносинах в справі №902/417/18 сторони змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині 2 статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% та 96% річних, в той час як у справі № 906/672/25 відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання визначена в розмірі процентної ставки, передбаченої в частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України - 3% річних. За таких обставин, у задоволенні клопотання Відповідача про зменшення 3% річних суд першої інстанції відмовив.

Не погоджуючи з рішенням суду, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Житомирської області у справі № 906/672/25 скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Скаржник зазначає, що порушення строків оплат зумовлене порушенням послідовності виконання прав і обов`язків, встановлених Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою КМУ від 5 червня 2019 року №483.

Скаржник в апеляційній скарзі зауважує, що проведення оплати Відповідачем електричної енергії залежить від проведення Позивачем розрахунків з ДП "Гарантований покупець" за послуги із забезпечення доступності електричної енергії, яке, в свою чергу, здійснює оплату Відповідачу за надання послуг із забезпечення.

Апелянт в апеляційній скарзі також зауважив, що порушення Позивачем Положення про ПСО та строків внесення платежів ДП "Гарантований покупець" призвело до несвоєчасного отримання грошових коштів Відповідачем та відповідно проведення ним розрахунків з Позивачем за договором купівлі-продажу, тому Відповідач вважає, що у даному випадку відбулося прострочення Позивачем, як кредитором, виконання своїх зобов`язань, які встановлені договорами та актами цивільного законодавства щодо своєчасної оплати послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, у зв`язку з чим відповідно до частини 4 статті 612 ЦК України прострочення боржника не настало, тому з позиції Скаржника, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року.

Через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що нарахування 3% річних, згідно статті 625 Цивільного кодексу України, є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Констатував, що ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та що наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок від інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами. Позивач зазначив, що укладений між сторонами договір не містить вказівки на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника у "ланцюгу" взаємних розрахунків. Також Позивач вказує на те, що накази Міністерства енергетики України не змінювали і не замінювали порядок та строки розрахунків, що передбачені Договором між Позивачем та Відповідачем, а також те, що зобов`язання Відповідача за постановою про експортне ПСО жодним чином не впливають на обсяг та зміст його зобов`язань за Договором, укладеним із Позивачем, ця постанова стосується інших правовідносин, які існують на ринку електричної енергії на його перекоання вона не змінює та не встановлює інших строків або зобов`язань, які виникли між Позивачем та Відповідачем у даній справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 січня 2026 року в справі №906/672/25 проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 28 січня 2026 року об 14:00 год..

Ухвалою апеляційного господарського суду від 23 січня 2026 року заяву представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

28 січня 2026 року від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи обгрунтоване намаганням проведення заходів з метою позасудового врегулювання спору.

В судове засідання від 28 січня 2026 року представник Відповідача не з`явився. Розглянувши клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи, враховуючи заперечення представника Позивача щодо такого відкладення, обгрунтоване відсутністю бідь-яких дій з боку Відповідача протягом тривалого часу щодо мирного врегулювання спору, колегія суду прийшла висновку про відмову в задоволенні клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на те, що представником Позивача в судовому засіданні заперечено існування та здійснення дій, про котрі вказує апелянт у поданому клопотанні станом на дату проведення судового засідання в суді апеляційної інстанції.

При цьому, до поданого клопотання не поданого жодного звернення з відповідю та пропозицією саме до Позивача зі сторони скаржника, що в сукупності вказує на те, що подане клопотання спрямоване не для досягнення цілей про котрі заявляє апелянт, а саме для затягування розгляду апеляційної скарги, що суд апеляційної інстанції оцінює криттично.

Водночас, з огляду на неявку представника скаржника колегія суду констатує, що суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 19 січня 2026 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В той же час порушення строків, визначених статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

Відтак, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника Відповідача. Суд при цьому наголошує, що в матеріалах справи є апеляційна скарга Відповідача, в якій наведені доводи та заперечення щодо винесеного рішення суду.

В судовому засіданні від 21 січня 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник вказав, що укладений між сторонами Договір не містить вказівки на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника у "ланцюгу" взаємних розрахунків, а накази Міністерства енергетики України не змінювали і не замінювали порядок та строки розрахунків, що передбачені договором між Позивачем та Відповідачем, а зобов`язання Відповідача за постановою про експортне ПСО жодним чином не впливають на обсяг та зміст його зобов`язань за Договором, укладеним із Позивачем.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, 23 вересня 2021 року між Позивачем та Відповідачем укладений Договір (том 1, а.с.62-68), відповідно до пункту 1.1 Договору, цей Договір укладено відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для задоволення потреб побутових споживачів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №483 від 5 червня 2019 року (зі змінами) (надалі - Положення про ПСО) та рішення Аукціонного комітету від 21 вересня 2021 року.

Згідно з пунктом 2.1 Договору, за цим Договором Позивач зобов`язався продати, а Відповідач зобов`язанвся купити (прийняти та оплатити) електричну енергію (стандартний продукт ВАSE_М) для постачання побутовим споживачам ПУП. Купівля-продаж електричної енергії за цим Договором здійснюється в Об`єднаній енергетичній системі України (ОЕС України).

В той же час, за пунктом 2.2 Договору визначено, що обсяги електричної енергії, що продаються і купуються за цим Договором, є договірними зобов`язаннями щодо відпуску продавцем та відбору ПУП електричної енергії.

Пунктами 3.1, 3.3 Договору визначено, що періодом постачання електричної енергії є календарні дати з 00:00 год першого календарного дня по 24:00 год останнього календарного дня такого періоду (далі період постачання), що зазначаються у додатковій угоді для періоду постачання за результатами проведеного електронного аукціону.

Обсяг електричної енергії, що купується та продається за цим Договором, у періоді постачання дорівнює обсягу мінімального споживання електричної енергії побутовими споживачами Відповідача за годину в місяці, аналогічному до розрахункового місяця, у попередньому році, зазначається в аукціонному свідоцтві та у додатковій угоді для періоду постачання.

У відповідності до пунктів 3.4, 3.7, 3.8 Договору відпуск/відбір купленої електричної енергії у періоді постачання здійснюється згідно з графіком відпуску/відбору електричної енергії, що є додатком до додаткової угоди для періоду постачання.

Право власності та ризик втрати електричної енергії переходить від Позивача до Відповідача після закриття воріт для реєстрації ДД (10:00 за один день до торгового дня, Д-1) на електронній платформі ОСП.

Відповідач здійснює фізичний відбір електричної енергії у точках комерційного обліку на відпуск, що розташовані на межі балансової належності електричних мереж Позивача.

Згідно з пунктами 4.1 - 4.3 Договору купівля-продаж електричної енергії здійснюється за ціною індекс РДН ВАSЕ в торговій зоні об`єднаної енергосистеми України (бази) за період М-3, де М - Розрахунковий місяць, яка зазначається в аукціонному свідоцтві та додатковій угоді для періоду постачання.

Купівля-продаж електричної енергії за цим договором здійснюється з урахуванням акцизного податку та нарахуванням податку на додану вартість відповідно до вимог чинного законодавства України.

Вартість електричної енергії визначається як арифметичний добуток обсягу електричної енергії на ціну за 1МВт*год та зазначається у додатковій угоді для періоду постачання.

Оплата за електричну енергію здійснюється у формі попередньої оплати. Відповідач оплачує вартість електричної енергії до початку періоду постачання у строки та у розмірі, відповідно до умов додаткової угоди для періоду постачання.

Пунктом 4.6 Договору встановлено, що оплату за куплену електричну енергію ПУП здійснює грошовими коштами в національній валюті, що перераховуються на банківський рахунок Позивача, вказаний у Розділі 13 Договору або на інший банківський рахунок Позивача, про реквізити якого Позивач повідомив електронним листом з накладенням КЕП керівника (уповноваженої особи) не менш, ніж як за 2 робочі дні до дати платежу з подальшим підтвердженням цього у письмовому вигляді. Оплата за Договором вважається належним чином здійсненою за умови оплати ПУП за електричну енергію на банківський рахунок Позивача, що вказаний Позивачем останнім. Датою отримання оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок Позивача.

Відповідно до пунктів 11.1, 11.3 Договір вступає в силу з дати його підписання сторонами (в тому числі кваліфікованим електронним підписом (КЕП) та діє на період чинності Положення про ПСО. У частині виконання фінансових зобов`язань Договір діє до їх повного виконання.

Зміни та доповнення до цього Договору можуть бути внесені у письмовій формі за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди до Договору, за виключенням випадків, передбачених у пунктах 4.6, розділом 5, пункту 11.5 Договору.

У додаткових угодах №27 від 23 жовтня 2023 року, №28 від 21 листопада 2023 року, №29 від 28 грудня 2023 року, №30 від 18 січня 2024 року, №31 від 24 січня 2024 року, №32 від 20 лютого 2024 року, №33 від 21 березня 2024 року, №34 від 26 квітня 2024 року, №35 від 27 травня 2024 року (том 1, а.с. 69-89) сторони визначали обсяги електричної енергії, що купується та продається у період з 1 листопада 2023 року по 30 червня 2024 року та її вартість.

Порядок та строки оплати електричної енергії узгоджені сторонами в пункті 6 вищезгаданих додаткових угод та є тотожними. А саме - оплата за електричну енергію здійснюється у формі попередньої оплати. Для кожного розрахункового місяця ПУП здійснює оплату за куплену електричну енергію наступним чином:

· за 2 банківські дні до розрахункового місяця у розмірі 20% відсотків вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці;

· не пізніше 4-го числа (включно) розрахункового місяця - у розмірі 20% відсотків вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці;

· не пізніше 10-го числа (включно) розрахункового місяця - у розмірі 20% відсотків вартості електричної енергії купленої у розрахунковому місяці;

· не пізніше 16-го числа (включно) розрахункового місяця - у розмірі 20% відсотків вартості електричної енергії купленої у розрахунковому місяці;

· не пізніше 22-го числа (включно) розрахункового місяця - у розмірі 20% відсотків вартості електричної енергії купленої у розрахунковому місяці.

Якщо граничний строк оплати припадає на святковий, вихідний чи інший неробочий день, то відповідний платіж повинен бути здійснений в наступний робочий день, що слідує за датою такого платежу.

Доказами отримання електричної енергії є підписані сторонами такі акти купівлі-продажу електричної енергії: №1322 від 30 листопада 2023 року на суму 204548482 грн 18 коп.; №1515 від 31 грудня 2023 року на суму 219937597 грн 85 коп.; № 8 від 31 січня 2024 року на суму 235420438 грн; №115 від 29 лютого 2024 року на суму 213549841 грн 12 коп.; №205 від 31 березня 2024 року на суму 188740490 грн 33 коп.; №331 від 30 квітня 2024 року на суму 143561514 грн 50 коп.; №444 від 31 травня 2024 року на суму 132946521 грн 76 коп.; №531 від 30 червня 2024 року на суму 113141916 грн 89 коп. (том 1, а.с. 90-97).

Як вбачається з матеріалів справи, вартість отриманої електричної енергії оплачена Відповідачем в повному обсязі, однак з порушенням встановлених строків, що підтверджується інформацією про надходження коштів на рахунки Позивача за період з 1 жовтня 2023 року по 30 червня 2024 року (том 1, а.с. 98-102).

Позивач зважаючи на вищевстановлені обставини, звернувся до суду з позовом з метою захисту порушеного, на його думку права, до Відповідача про стягнення 3% річних та інфляційних нарахованих за порушення здійснення своєчасних оплат по Договору.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частиною 2 статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України "Про ринок електричної енергії" від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Електрична енергія - це енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу.

Пунктом 40 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що користувачі системи передачі/розподілу (далі користувачі системи) - фізичні особи, у тому числі фізичні особи-підприємці, або юридичні особи, які відпускають або приймають електричну енергію до/з системи передачі/розподілу або використовують системи передачі/розподілу для передачі/розподілу електричної енергії.

Пунктом 55 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, оператор систем передачі (далі ОСП) - це юридична особа, відповідальна за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

Пунктом 60 частини 1 статті 1 Закону "Про ринок електричної енергії" визначено, що передача електричної енергії - це транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями.

Постачання електричної енергії - це продаж, включаючи перепродаж, електричної енергії.

Статтею 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, про надання послуг з передачі.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про ринок електричної енергії", державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. До повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать, зокрема, затвердження типових та примірних договорів, визначених цим Законом. Регулятор має право, серед іншого, видавати обов`язкові для виконання учасниками ринку рішення.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема у сфері енергетики щодо діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії.

Відповідно до абзацу 3 частини 5 статті 14 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. Рішення Регулятора підписуються Головою.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 33 Закону України "Про ринок електричної енергії" ОСП надає послуги з передачі електричної енергії на недискримінаційних засадах відповідно до вимог, встановлених цим законом та Кодексом системи передачі, з дотриманням встановлених показників якості надання послуг.

Частиною 4 статті 33 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що ОСП надає послуги з передачі електричної енергії та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління учасникам ринку на підставі договорів, укладених на основі типових договорів про надання послуг з передачі електричної енергії та про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління. Типові договори про надання послуг з передачі електричної енергії та про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління затверджуються Регулятором. Порядок укладання таких договорів визначається Кодексом системи передачі.

Згідно з пунктів 1.1, 1.2 глави 1 розділу XI Кодексу системи передачі послуги з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління надаються ОСП на недискримінаційних засадах відповідно до вимог, установлених законодавством та цим кодексом. Послуги з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління надаються на договірних засадах на основі типових договорів згідно з порядком, визначеним цим кодексом. Типові форми договорів про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та про надання послуг з передачі електричної енергії наведені в додатках 5 та 6 до цього кодексу відповідно.

Дослідивши докази, долучені Позивачем та Відповідачем до матеріалів справи, в підтвердження позовних вимог щодо стягнення річних та інфляційних, в розрізі заперечень Відповідача щодо того, що прострочення сплати платежів перед ДП «Гарантований покупець» спричинило послідовність неплатежів у межах коштів, що сплачувалися у рамках моделі ПСО, колегія суддів зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18, від 22 вересня 2020 року в справі №918/631/19, від 19 липня 2023 року в справі №910/16820/21.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі №686/21962/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі №161/12771/15-ц, від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року в справі №711/4010/13, від 23 червня 2020 року в справі №536/1841/15-ц, від 7 липня 2020 року в справі №712/8916/17, від 22 вересня 2020 року в справі №918/631/19, від 9 листопада 2021 року в справі №320/5115/17, від 19 липня 2023 року в справі №910/16820/21.

За змістом статтей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року в справі №686/21962/15-ц, від 9 листопада 2023 року в справі №420/2411/19.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Аналогічний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року в справі № 910/4590/19.

Матеріалами справи підтверджено, що Відповідач несвоєчасно здійснював розрахунки за придбану електричну енергію за Договором у період листопад 2023 - червень 2024 роки, що ним і не заперечується, адже доводи щодо такого прострочення обгрунтовуються ніби то наявністю вини Позивача, що описано вище в цій постанові, а не фактом вчасного та на умовах Договору розрахунку.

Внаслідок порушення строків проведення розрахунків, Позивач нарахував до стягнення з Відповідача 1622836 грн 78 коп. 3% річних (за період з 23 листопада 2023 року по 13 червня 2024 року) та 5148982 грн 76 коп. інфляційних втрат (за листопад 2023 року, березень - травень 2024 року) (розрахунки том 1, а.с. 103-107). При цьому вказані розрахунки перевірені апеляційним господарським судом та є критично вірними.

Що ж стосується заперечень Відповідача наведених в апеляційній скарзі, щодо того, що кошти отримані від попереднього учасника ринку в ланцюгу є ніби то джерелом оплати наступному, то колегія суду відхиляє такі доводи з огляду на таке.

Відповідно до пункту 16 Положення про ПСО виконання спеціальних обов`язків, передбачених цим Положенням повинне забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат учасника ринку на їх виконання; джерелами фінансування витрат виробників за виконання спеціальних обов`язків є відповідна компенсація, порядок здійснення якої визначається Кабінетом Міністрів України. Джерелами фінансування витрат оператора системи розподілу за виконання спеціальних обов`язків є тарифи на послуги з розподілу електричної енергії відповідного оператора системи розподілу. Отже, як вбачається з вищенаведених норм пункту 16 Положення про ПСО, джерела фінансування нормативно закріплені лише для операторів систем розподілу та виробників електричної енергії.

При цьому для постачальників універсальних послуг (яким є Відповідач) жодної компенсації не передбачено, тому доводи скаржника в цій частині є безпідставними.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги Відповідач також зазначає, що у пункті 5 Положення про ПСО передбачена послідовність руху коштів між Суб`єктами ПСО (Позивач здійснює оплату ДП «Гарантований покупець» за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем; ДП «Гарантований покупець» здійснює оплату Відповідачу за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг; Відповідач здійснює оплату Позивачу за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг). Проте, такі доводи Відповідача не відповідають дійсному змісту пункту 5 Положення про ПСО. Як вбачається із вищенаведеного, пункт 5 Положення про ПСО визначає перелік та зміст спеціальних обов`язків, які покладені на Суб`єктів ПСО, натомість не передбачає будь якої послідовності руху коштів (у тому числі в тому порядку, який наводить апелянт) та не передбачають взаємозалежності виконання зобов`язань за договорами між Суб`єктами ПСО, коли кошти отримані від попереднього учасника ринку в «ланцюгу» є джерелом оплати наступному. Також в жодній іншій нормі Положення про ПСО, зокрема в тих, що наводив Відповідач у апеляційній скарзі (щодо Суб`єктів ПСО, щодо договорів, які мають бути укладені між ними) не унормовано будь-якої послідовності, за якою кошти між Суб`єктами ПСО рухаються по «ланцюгу». Договори між Суб`єктами ПСО не є багатосторонніми, а є двосторонніми договорами, які укладаються між окремими Суб`єктами ПСО, містять конкретні права та обов`язки виключно щодо сторін, між якими вони укладені та не містять будь-яких взаємних зобов`язань з іншими Суб`єктами ПСО, що впливають на виконання кожного конкретного договору.

В той же час, колегія суду звертає увагу, що Договір купівлі-продажу електричної енергії між Позивачем та Відповідачем; договір між Відповідачем та ДП «Гарантований покупець» та договір між ДП «Гарантований покупець та Позивачем про надання послуги - є трьома окремими договорами, що укладені відповідно до пункту 5 Положення про ПСО, де визначено конкретний предмет, конкретні спеціальні обов`язки щодо конкретних Суб`єктів ПСО, на яких вони покладені, конкретні строки виконання сторонами договірних зобов`язань, без взаємозалежності один від одного в частині руху коштів. Договір ж між Позивачем та Відповідачем укладено на підставі примірного договору купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг, який було затверджено рішенням Аукціонного комітету, оформленого протоколом № 28 (далі - Примірний договір).

Тобто для того аби контрагент не звертався до особи про стягнення інфляційних та річних такій особі не потрібно було чекати отримання коштів за іншим правочином, а потрібно було виконувати свої обов`язки щодо розрахунку за Договором та на умовах Договору, після чого отримувати своєрідну компенсацію за умовами іншого правочину, укладеного з іншою особою.

При цьому колегія суду апеляційної інстанції констатує, що затверджені Постановою КМУ №483 від 5 червня 2019 року Положення, та Примірні договори для забезпечення загальносуспільних інтересів установлюють лише механізм організації договірних відносин між учасниками ринку електричної енергії, але безпосередньо не визначають джерел розрахунків (джерел надходження коштів: безпосередньо від іншого учасника передбаченої схеми відносин чи інших джерел за результатами власної господарської діяльності), які існують у межах таких договірних відносин, у тому числі і для "постачальників універсальних послуг". Ні умови Примірних договорів, ні умови наведених договорів не містять договірних умов щодо джерел коштів, які приймають участь у ланцюгу фінансових зобов`язань учасників ринку електричної енергії при виконанні спеціальних обов`язків за наведеним Положенням з метою дотримання відповідної синхронності руху коштів. Тобто, вони не містять вказівки на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника у ланцюгу взаємних розрахунків.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2024 року в справі №918/1304/23, від 12 лютого 2025 року в справі № 909/1083/23, від 28 січня 2025 року в справі № 902/1511/23.

В той же час, колегія суду констатує, що приписи договорів, укладених між вищезазначеними особами, не містять умов щодо джерел коштів, які приймають участь у ланцюгу фінансових зобов`язань учасників ринку електричної енергії при виконанні спеціальних обов`язків з метою дотримання відповідної синхронності руху коштів. Тобто, відсутня вказівка на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника у ланцюгу взаємних розрахунків.

Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду зауважує, що Відповідач зобов`язаний сплачувати вартість отриманої електричної енергії незалежно від джерела надходження коштів та без огляду на їх надходження від попереднього учасника у ланцюгу взаємних розрахунків.

Також колегія суду звертає увагу апелянта, що накази Міністерства енергетики України не змінювали строки виконання зобов`язань за Договором, а тому Відповідач повинен був сплачувати кошти у відповідності до Договірного графіку та розміру.

Стосовно тверджень Відповідача про наявність підстав для зменшення розміру заявлених Позивачем 3% річних, то колегія суду враховує наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

При вирішенні даного питання колегією суду враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 2 липня 2025 року в справі №903/602/24, згідно з яким, враховуючи природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено, при цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або Законом від простроченої суми.

Отже, колегія суду резюмує, що саме 3% річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. 3% річних є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Відтак зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж 3% річних.

Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір 3% річних не підлягає зменшенню судом.

З урахуванням наведеного, оскільки Позивач заявив до стягнення з Відповідача проценти річних у законодавчо встановленому мінімальному розмірі на рівні 3% річних, доводи Відповідача про те, що суд може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір 3% річних, є необґрунтованими та не відповідають правовій позиції на котру посилається апелянт.

Водночас, перевіривши правильність нарахування Позивачем річних та інфляційних втрат, колегія суду виснує, що заявлені Позивачем до стягнення суми 1622836 грн 78 коп. 3% річних та 5148982 грн 76 коп. інфляційних втрат є обґрунтованими, арифметично правильними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно суд апеляційної інстанції задовільняє позов повністю.

Дане рішення й було прийняте і місцевим господарським судом в цій частині.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору, та не спростовують законність оспорюваного рішення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Відповідача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року в справі №906/672/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року в справі №906/672/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №906/672/25 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 2 лютого 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.