УХВАЛА

13 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 915/385/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: не з`явились,

відповідача: Бортик Р.О. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ярушко Наталії Петрівни

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025

та рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2025

у справі №915/385/24

за позовом Миколаївської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Ярушко Наталі Петрівни

про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просила суд зобов`язати Фізичну особу-підприємця Ярушко Наталю Петрівну повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку загальною площею 144 кв.м, кадастровий номер :01:009:0018, у придатному для використання стані шляхом звільнення її від торговельного павільйону з літнім майданчиком по просп. Центральному поблизу житлового будинку № 4.

В обґрунтування позову посилалась на те, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди закінчився 26.01.2023, а будь-яких інших договорів з ФОП Ярушко Н.П. не укладалось, у відповідача відсутні будь-які права на користування земельною ділянкою комунальної форми власності для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону. Миколаївська міська рада не приймала жодних інших рішень щодо надання відповідачу права користування цією земельною та права на забудову вказаної земельної ділянки об`єктами нерухомого майна, що свідчить про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпоряджанні на розсуд власника ділянки. Миколаївська міська рада також зазначила, що торговельний павільйон збудовано ФОП Ярушко Н.П. без будь-яких прав на земельну ділянку площею 144 кв.м, без прав на забудову земельної ділянки комунальної форми власності та без будь-яких дозвільних документів.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2025 (суддя Олейняш Е.М.), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 (колегія суддів у складі: Ярош А.І. - головуючий, Принцевська Н.М., Савицький Я.Ф.), позов задоволено повністю. Зобов`язано відповідача повернути позивачу земельну ділянку загальною площею 144 кв.м, кадастровий номер :01:009:0018, у придатному для використання стані шляхом звільнення її від торговельного павільйону з літнім майданчиком по просп. Центральному поблизу житлового будинку № 4.

Судами обох інстанцій встановлено, що між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ярушко Наталією Петрівною (орендар) 15.01.2010 укладено договір оренди землі № 7310 від 15.01.2010, зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.01.2010 за № 13.

Відповідно до п. 1.1 договору Миколаївська міська рада па підставі рішення від 25.03.2009 № 33/42 передає, а ФОП Ярушко Наталія Петрівна приймає в оренду земельну ділянку для обслуговування тимчасово розмішеного торговельного павільйону по просп. Леніна, поблизу житлового будинку № 4 без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме манно/Заводський район.

Відповідно до п. 2.1 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 144 кв.м., в т.ч. 80 кв.м під спорудою, 64 кв.м під проходами та проїздами без права передачі її в суборенду.

Відповідно до п. 2.2 договору на земельній ділянці знаходиться торговельний павільйон, що належить ФОП Ярушко Н.П.

Відповідно до п. 2.3 договору об`єктом оренди є тільки земельна ділянка.

Відповідно до п. 3.1 договору договір діє протягом 3 років з дати його державної реєстрації.

На виконання умов договору оренди відповідно до акта приймання-передачі земельної ділянки від 26.01.2010 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 144 кв.м, в тому числі 80 кв.м під спорудою, 64 кв.м під проходами та проїздами, для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону по просп. Леніна, поблизу житлового будинку №4.

Сторонами 13.01.2015 укладено договір про зміни № 01-15 від 13.01.2015, яким вони внесли до договору зміни в частині розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати.

Сторонами 02.06.2015 укладено договір про зміни № 72-15 від 02.06.2015, який зареєстрований у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 02.06.2015 № 72-15, яким (договором про зміни) сторони погодили викласти договір в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 договору Миколаївська міська рада на підставі рішення від 18.03.2015 № 46/45 продовжує ФОП Ярушко Наталії Петрівні оренду земельної ділянки для подальшого обслуговування тимчасово розмішеного торговельного павільйону поблизу житлового будинку № 4 по пр. Леніна, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме манно/Заводський район/.

Відповідно до п. 3.1 договору він діє до 26.01.2018. Орендар, який має намір скористатися переважним прийом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за шість місяців до спливу строку цього договору.

Підставою для укладення договору на новий строк буде відповідне рішення орендодавця.

Відповідно до п. 5.1 договору земельна ділянка передається в оренду для обслуговування торговельного павільйону.

Відповідно до п. 5.2 договору цільове призначення земельної ділянки: В.03.07.

Відповідно до п. 6.1 договору передача земельної ділянки в оренду здійснена за актом приймання-передачі об`єкта оренди 26.01.2010.

Відповідно до п. 7.1 договору у разі закінчення строку оренди, припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі без відшкодування орендодавцем витрат орендаря, у тому числі вартості майна, з приведенням земельної ділянки у стан, придатний для подальшого використання.

Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних зі зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спори розв`язуються у судовому порядку.

Відповідно до п.п. "ж", "л" п. 9.4. договору орендар зобов`язаний:

- у разі наміру скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, письмово повідомити про це орендодавця за шість місяців до спливу строку цього договору, або повідомити про інший намір її використання, при цьому орендна плата за землю вноситься до дня звільнення земельної ділянки від споруд та приведення її у стан, придатний для використання (до повернення її за актом приймання-передачі) або до укладення нового договору. Закінчення строку дії цього договору не звільняє орендаря від обов`язку сплати заборгованості по орендній платі в повному обсязі, у т.ч. з урахуванням плати за період після спливу строку цього договору до дати повернення земельної ділянки за актом приймання-передачі;

- у разі відмови орендарю у продовженні строку оренди землі орендар зобов`язаний демонтувати споруди та привести земельну ділянку у стан, придатний для використання за призначенням без відшкодування орендодавцем втрат (збитків) орендаря, у тому числі вартості майна. При цьому орендна плата за землю вноситься орендарем до її повернення за актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 11.1 договору всі зміни та/або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі (якщо інше не встановлено цим договором) за взаємною згодою сторін, шляхом внесення змін у вигляді додаткової угоди (договору про зміни), що буде невід`ємною частиною цього договору. Згодою або запереченням орендодавця на зміни та/або доповнення до цього договору, є його рішення, прийняте в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 11.3 договору дія договору припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- придбання орендарем земельної ділянки у власність;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом.

Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 11.5 договору розірвання (припинення) цього договору не потребує укладення додаткової угоди (договору про зміни). Договір вважається розірваним за взаємною згодою сторін з дати прийняття орендодавцем відповідного рішення, якщо цим рішенням не буде встановлена інша дата. У разі розірвання договору орендарю необхідно вжити заходів щодо припинення права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 11.7 договору у разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених цим договором. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцеві завдані збитки.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20 позов Фізичної особи-підприємця Ярушко Н.П. до Миколаївської міської ради про поновлення договору оренди землі задоволено. Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 15.01.2010 № 7310 в редакції, зазначеній в резолютивній частині судового рішення.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20 залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційних довідок 360152507 від 27.12.2023 та 360553554 від 29.12.2023) земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), площею 0,0144 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, проспект Леніна на праві власності належить територіальній громаді в особі Миколаївської міської ради.

09.06.2015 здійснено державну реєстрацію речового права, а саме права оренди земельної ділянки за ФОП Ярушко Н.П. на підставі договору оренди № 7310 від 15.01.2010 з урахуванням договору про зміни № 72-15 від 02.06.2015, а також рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20. Строк речового права до 26.01.2023. Станом на дату формування довідок з Реєстру речове право припинено.

Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради № 24398/22.01-15/21-2 від 23.06.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт від 26.04.2016 МК 87 по об`єкту: Торгівельний павільйон, за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, Заводський район, пр. Леніна поблизу житлового будинку 4. Зареєстровано - Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області. Декларація до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради не передавалася; декларація про готовність об`єкта до експлуатації за реєстраційним номером МК 81 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва та в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради - відсутня.

Відповідно до інформації з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 26.04.2016 зареєстровано декларацію про початок будівельних робіт по проекту Торгівельний павільйон за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, Заводський, поблизу житлового будинку №4 по пр. Леніна (нове будівництво). Документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, договір оренди № 7310 від 26.01.2010, земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0018. Підстава - містобудівні умови і обмеження.

Відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради № 363/12.01-24/24-2 від 03.01.2024 містобудівні умови і обмеження та присвоєння об`єкту нерухомого майна торговельному павільйону, розміщеному поблизу житлового будинку № 4 по пр. Центральному у місті Миколаєві не видавались, адреса не присвоювалась.

Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 21.09.2023, який складено начальником відділу контролю за використанням земель у м. Миколаєві Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради та головним спеціалістом відділу комплексного благоустрою, ландшафтної архітектури міста, зовнішньої реклами та інформаційних вивісок, на земельній ділянці кадастровий номер :01:009:0018 розміщено павільйон орієнтовною площею 9,814 х 7,863 кв.м, з обох сторін від павільйону зроблені навіси, земельна ділянка, під навісами, обладнана та використовується під літній майданчик.

Позивач зазначив, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди закінчився 26.01.2023, а будь-яких інших договорів з ФОП Ярушко Н.П. не укладалось, у відповідача відсутні будь-які права на користування земельною ділянкою комунальної форми власності для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону, водночас відповідач перешкоджає позивачу вільному володінні, користуванні та розпоряджанні на розсуд власника ділянки, крім того, Миколаївська міська рада зазначила, що торговельний павільйон збудовано ФОП Ярушко Н.П. без будь-яких прав на земельну ділянку площею 144 кв.м, без прав на забудову земельної ділянки комунальної форми власності та без будь-яких дозвільних документів.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у зв`язку з тим, що постановою Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 915/892/20 відмовлено в позові ФОП Ярушко Н.П. до Миколаївської міської ради про поновлення договору оренди землі, в силу ст. 631 ЦК України, ст. 31 Закону України «Про оренду землі», п. 3.1, п. 11.3 договору оренди землі він припинив свою дію, у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено. Відтак, вимога власника земельної ділянки про повернення у власність територіальної громади земельної ділянки у стані, придатному для її використання шляхом звільнення від споруд, відповідає закону (ст. 34 Закону України «Про оренду землі») та умовам договору, переслідує легітимну мету (повернення належного позивачу на праві власності нерухомого майна), відповідає принципу дотримання справедливої рівноваги та не порушує принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, оскільки таке втручання є прогнозованим наслідком припинення договірних правовідносин між сторонами.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, відповідач звернулась до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судами ст. 391 ЦК України та ст. 152 ЗК України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 904/1270/22 та постанові Великої Палати Верховного суду від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 (договірний характер правовідносин виключає можливість заявлення негаторного позову, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів).

Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що зазначено вище.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.01.2026 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 22.12.2025.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 22.12.2025 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків.

Переглянувши постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Так скаржник вказує на те, що судами обох інстанцій не враховано висновків щодо застосування ст. 391 ЦК України та ст. 152 ЗК України, викладених у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 904/1270/22 та постанові Великої Палати Верховного суду від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 (договірний характер правовідносин виключає можливість заявлення негаторного позову, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів).

У справі № 922/3166/20 Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Концерн АВЕК та Ко» про розірвання договору оренди землі, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу споруд торговельного призначення, які розташовані на цій земельній ділянці, а також зобов`язання повернути ділянку до земель запасу міста з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка використовується відповідачем з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки ним здійснено самовільне будівництво торговельних павільйонів, які цілком або частково розташовані на орендованій ним у позивача земельній ділянці, чим порушено положення статей 1, 13, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі» та умови договору оренди. Наведене, на думку позивача, є підставою для демонтажу таких споруд. При цьому позивач покликався на те, що відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язаний повернути земельну ділянку Харківській міській раді у такому стані, в якому її було отримано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2022 дійшла висновків, що:

- суди обох інстанцій, надаючи правову оцінку поданим сторонами доказам, дійшли висновку про підтвердження матеріалами справи факту самовільного будівництва відповідачем на орендованій земельній ділянці дев`яти нежитлових будівель - торговельних павільйонів, які цілком або частково розташовані на орендованій земельній ділянці. Отже, відповідач, на порушення умов пункту 1.2, підпунктів 3.2.1, 3.2.2 договору оренди і вимог земельного та містобудівного законодавства України, за відсутності дозвільних документів і письмової згоди орендодавця, здійснив самочинне будівництво об`єктів на земельній ділянці, чого відповідач власне і не заперечує у своїй касаційній скарзі. Порушення ПрАТ «Концерн АВЕК та Ко» умов використання земельної ділянки, визначених Договором оренди, а також норм законодавства, зазначених вище, є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди, про що обґрунтовано дійшли висновку суди першої та апеляційної інстанцій;

- власник земельної ділянки повинен безперешкодно користуватись своїм майном задля повного, ефективного та своєчасного захисту своїх порушених прав. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного господарського суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити демонтаж незаконно збудованих об`єктів. Помилкове посилання позивача у позовній заяві на статтю 391 ЦК України як правову підставу для таких вимог не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, про що обґрунтовано виснував апеляційний суд у постанові, що переглядається;

- речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення. Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів. Отже, обґрунтованими є твердження про те, що позов про розірвання договору оренди земельної ділянки належить до зобов`язально-правових способів захисту, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини. Метою позову є захист інтересів власника як учасника зобов`язальних відносин, та розрахований він на випадки порушення цих прав особою, яка знаходиться із власником чи іншим носієм цивільного права в договірних чи інших зобов`язальних правовідносинах. Тобто позов про розірвання договору не є негаторним позовом, як про це зазначено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 у справі № 527/600/17 та від 25.03.2020 у справі № 527/605/17. Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків Верховного Суду про те, що позовна вимога про розірвання договору оренди землі є негаторним позовом.

Водночас у справі № 915/385/24 суди встановили, що договір оренди вже припинив свою дію, що відрізняє її обставини від справи № 922/3166/20 і свідчить про неподібність правовідносин у цих справах. При цьому оскільки правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування зобов`язально-правових способів захисту стосуються спорів про розірвання чинних договорів оренди в межах триваючих договірних відносин, вони не можуть бути автоматично поширені на правовідносини у розглядуваній справі.

У справі № 904/1270/22 Криворізька міська рада Дніпропетровської області звернулась до суду з позовом до Приватного підприємства «Сармат», у якому просила припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності за ПП «Сармат» на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво будівлі магазину, готовністю 11%-Г, та зобов`язати ПП «Сармат» усунути перешкоди у користуванні земельною, а саме: знести за власний рахунок споруду нерухомого майна - незавершене будівництво будівлі магазину, готовністю 11%-Г та привести земельну ділянку у придатний для використання стан.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництво було проведено за відсутності правових підстав і необхідного переліку документів, передбачених положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чим порушено право комунальної власності територіальної громади міста. Також позивачем в порядку ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України заявлено вимогу про захист порушеного права шляхом усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення за власний рахунок відповідача об`єкта незавершеного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 зазначив, що:

- власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю;

- умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця);

- наявність між сторонами договірних правовідносин виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту шляхом подання негаторного позову; обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, є самостійною підставою для відмови в позові (подібний за змістом висновок наведено в постанові Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 916/1769/20);

- у справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій установлено обставини існування між сторонами договірних правовідносин щодо оренди земельної ділянки, стосовно усунення перешкод у користуванні якою заявлено позов Криворізькою міською радою (як вбачається з описової частини постанови, позов подано у траві 2022 року, а договір оренди землі укладено терміном до 29.12.2022 (пункт 6)).

Водночас обставини справи № 915/385/24 свідчать про неподібність правовідносин із наведеною практикою Верховного Суду, оскільки в останній позовні вимоги заявлялися в межах терміну дії договору оренди (зокрема, у справі за позовом Криворізької міської ради договір був чинним до 29.12.2022, тоді як позов подано у травні 2022 року). Натомість у розглядуваній справі судами встановлено, що договір оренди вже припинив свою дію.

Колегія суддів зауважує, що підстави касаційного оскарження повинні бути логічними (тобто доводи скаржника мають бути безпосередньо спрямовані на спростування саме тих висновків, які суди попередніх інстанцій поклали в основу своїх рішень. Недостатньо просто посилатися на правові норми - необхідно продемонструвати, як неправильне їх застосування чи порушення призвело до помилкового висновку у конкретній справі) та релевантними (при посиланні на правові позиції Верховного Суду, скаржник зобов`язаний довести подібність правовідносин та фактичних обставин у справі, що оскаржується) до висновків судів, яка оскаржуються.

Резюмуючи викладене, колегія суддів наголошує, що скаржником не доведено невідповідності між висновками судів попередніх інстанцій та наведеними позиціями Верховного Суду, оскільки правовідносини у справі № 915/385/24 є відмінними за своєю суттю. Саме по собі формальне цитування правових висновків без доведення подібності фактичних обставин (зокрема, щодо чинності договору на момент звернення до суду) не є належним виконанням вимог процесуального закону. За таких умов, посилання на судову практику, сформовану у спорах, де договірні відносини тривали, є нерелевантним до обставин цієї справи, де правовий зв`язок між сторонами вже припинився. Оскільки судова колегія встановила неподібність ключових обставин, посилання скаржника на такі висновки втрачають свою релевантність, а його аргументи, відповідно, - логічний зв`язок із фактичними підставами та висновками судів в оскаржених рішеннях.

Звідси посилання скаржника у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України на відповідні постанови Верховного Суду є необґрунтованими, а тому колегією суддів суду касаційної інстанції відхиляються.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").

Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів ст. 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296 ГПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ярушко Наталії Петрівни на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2025 у справі № 915/385/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.