ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 910/628/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пєскова В. Г. - головуючого, Жукова С. В., Картере В. І.,

за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І.,

представники учасників справи:

розпорядника майна - Юрескул Н.С.;

Національного банку України - Пасацька В. В.;

Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - Орендівський В.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива" (вх. № 8608/2025)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025

у складі колегії суддів: Козир Т. П. - головуючого, Отрюха Б. В., Станіка С. Р.

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 (в частині відмови у визнанні Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива" кредитором боржника)

у складі судді Омельченко Л. В.

у справі № 910/628/20

за заявою Акціонерного товариства "Альфа-Банк", як правонаступника Акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

до Приватного акціонерного товариства "Компанія "Райз"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

26.02.2020 Господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Компанія "Райз" (далі - ПрАТ "Компанія "Райз", боржник), увів мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника.

10.04.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива", , (далі - ТОВ "Нива") про грошові вимоги до боржника на загальну суму 22 887 705,24 грн.

Заява була мотивована тим, що 22.10.2015 між ПрАТ "Компанія "Райз" та ТОВ "Нива" було укладено договір № 22/10-15 поставки насіння на умовах 100% передоплати.

Згідно з умовами цього договору ПрАТ "Компанія Райз" зобов`язувалося поставити ТОВ "Нива" товар (насіння соняшнику) на суму 22 887 705,24 грн протягом 30 днів з моменту оплати товару.

У заяві зазначалося про те, що ТОВ "Нива" перерахувало боржнику 22 887 705,24 грн, на підставі платіжних доручень № 1 від 23.10.2015, № 3 від 29.10.2015, а ПрАТ "Компанія Райз" товар не поставило.

27.12.2018 сторони підписали угоду про розірвання договору поставки насіння на умовах 100% передоплати № 22/10-15 від 22.10.2015, відповідно до якої ПрАТ "Компанія Райз" зобов`язалося повернути на поточний рахунок ТОВ "Нива" кошти у розмірі 22 887 705,24 грн попередньої оплати протягом 15 робочих днів з моменту підписання цієї угоди.

Проте, як стверджував заявник, боржник не повернув отримані кошти у розмірі 22 887 705,24 грн.

На підтвердження заявлених грошових вимог до заяви додано копії: договору поставки насіння на умовах 100% передоплати № 22/10-15 від 22.10.2015, додатку № ЗП-10101-03047 від 22.10.2015, додатку № ЗП-10101-03152 від 29.10.2015, платіжних доручень № 1 від 23.10.2015, № 3 від 29.10.2015, угоди про розірвання договору поставки насіння на умовах 100 % передоплати № 22/10-15 від 22.10.2015 (том 43, а.с.180-186). Всі надані копії документів завірені печаткою ТОВ "Нива".

Суду першої інстанції були надані для огляду оригінали зазначених договору поставки, додатків до нього та угоди про розірвання договору поставки.

Оригінали платіжних доручень суду надані не були.

Грошові вимоги ТОВ "Нива" (ідентифікаційний код: 03761768) до ПрАТ "Компанія Райз" розпорядником майна розглянуті та визнані у повному обсязі.

Боржник борг перед ТОВ "Нива" у розмірі 22 887 705,24 грн повністю визнав, про що повідомив суд заявою від 21.04.2020.

Заставні кредитори АТ "УКРЕКСІМБАНК", Національний банк України (НБУ), АТ "ОЩАДБАНК" та ЕКСІМБАНК Сполучених Штатів просили відмовити у визнанні вимог ТОВ "Нива".

АТ "УКРЕКСІМБАНК", Національний Банк України, ЕКСІМБАНК Сполучених Штатів, АТ "ОЩАДБАНК", як забезпечені кредитори, надали суду заперечення щодо визнання вимог ТОВ "Нива", що, як вони стверджували, входить до групи "УкрЛенд Фармінг" наступних підстав.

На момент виникнення заявлених до боржника вимог ТОВ "Нива" було юридичною особою, з якою боржник перебував під контролем третьої особи - кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також річною інформацією емітента цінних паперів ПрАТ "Компанія "Райз" за 2014-2017 роки.

На думку заставних кредиторів, з огляду на норми частини першої статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) та вказаних загальнодоступних відомостей, заінтересованість ТОВ "Нива" стосовно боржника є беззаперечною.

Заставні кредитори наголошували на тому, що суду не надано допустимих в розумінні статті 77 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) доказів перерахування грошових коштів боржнику, оскільки з матеріалів заяви кредитора вбачається, що на підтвердження заявлених грошових вимог до боржника, зокрема, на підтвердження переказу грошових коштів на рахунки боржника цим кредитором подані лише копії платіжних доручень, які завірені печатками самих підприємства, а не банком і не можуть розглядатися судом як належні докази.

На переконання заставних кредиторів, допустимим доказом списання грошових коштів з рахунків кредиторів може бути лише виписка з їх особових рахунків, яка містить обов`язкові реквізити, передбачені пунктом 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 18.06.2003 № 254, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 за № 559/7880.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

17.04.2024 ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/628/20 за результатами проведення попереднього засідання, відмовлено у визнанні кредитором боржника, зокрема, ТОВ "Нива" на суму 22 887 705,24 грн.

03.11.2025 постановою Північного апеляційного господарського суду ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 910/628/20 в частині розгляду заяви ТОВ "Нива" з грошовими вимогами до боржника залишено без змін.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на момент виникнення вимог, заявлених до боржника, ТОВ "Нива" та боржник перебували під контролем третьої особи - кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_1 ці обставини, як зазначив суд апеляційної інстанції, не можуть бути підставою для відмови у визнанні кредитором боржника, однак для запобігання необґрунтованих вимог до боржника та порушень цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника, пред`являються підвищені стандарти доказування.

Суди обох інстанцій дійшли висновків про те, що надані ТОВ "Нива" платіжні доручення не є належними доказами проведення платежів та виникнення заборгованості у боржника, оскільки у вказаних платіжних дорученнях відсутня інформація про їх підписання ініціатором платежу, відсутня інформація про проведення вказаних платіжних доручень банком.

Зазначене стало підставою для відхилення грошових вимог ТОВ "Нива".

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

А. Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ТОВ "Нива" просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 910/628/20 в частині відмови у визнанні кредиторських вимог ТОВ "Нива" до ПрАТ "Компанія "Райз"; прийняти в цій частині нову ухвалу, якою визнати кредиторські вимоги ТОВ "Нива" до ПрАТ "Компанія "Райз" у повному обсязі, а саме: визнати грошові вимоги ТОВ "Нива" до ПрАТ "Компанія "Райз" на суму 22 887 705,24 грн та включити до четвертої черги вимог кредиторів; визнати грошові вимоги ТОВ "Нива" до ПрАТ "Компанія "Райз" на суму 4 204,00 грн та включити до першої черги вимог кредиторів.

Підставами касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

ТОВ "Нива" зазначило про застосування судами попередніх інстанцій:

- положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, у постанові від 23.09.2021 у справі № 910/866/20, у постанові від 01.08.2024 у справі №903/1199/23, постанові від 18.04.2024 у справі № 921/644/21;

- статей 22, 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", пункту 11.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України 29.03.2004 № 377/8976 без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.07.2019 у справі № 908/1932/18 та постанові від 28.07.2022 у справі № 380/5389/20.

За доводами скаржника, суди не дослідили зібрані у справі докази: відповідь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 60-2406/24 від 29.02.2024 на адвокатський запит Русина Ю.Ю. і платіжні доручення, якими кредитор додатково підтверджував свої вимоги та встановили обставини щодо відсутності руху коштів по рахункам боржника на підставі недопустимого доказу - відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

Відповідно до вимог статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Предметом касаційного перегляду є оскаржені судові рішення у цій справі щодо результатів розгляду грошових вимог ТОВ "Нива".

За змістом статті 1 КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником; надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).

Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18; від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20).

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17.

У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. Отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18 від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 12.10.2021 у справі № 01/1494 (14- 01/1494)).

Використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами.

Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №922/1014/18).

У постанові від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, на яку посилається скаржник, Верховний Суд зазначив про те, що заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт, тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз викладеного свідчить, що за своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання.

У постановах від 01.08.2024 у справі № 903/1199/23, від 18.04.2024 у справі № 921/644/21, на які також посилається скаржник, зазначено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Водночас Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 у справі № 909/146/19 багатьох інших наголосив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального надання таких послуг за договором.

У цій справі суди обох інстанцій дійшли висновків про те, що документи, які було ТОВ "Нива" надало суду як докази здійснення господарських операцій, внаслідок чого виникла заборгованість - платіжні доручення № 1 від 23.10.2015 на суму 13 264 675,00 грн та № 3 від 29.10.2015 на суму 9 623 030,24 грн, не є належними та допустимими доказами.

Як встановили суди, кредитором подані лише копії платіжних доручень, які не містять обов`язкових реквізитів та не могли бути проведені банком.

У пункті 21.1 статті 21 та пункті 22.1 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", чинному на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа. Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до пункту 1.30 статті 1 зазначеного Закону, платіжне доручення це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

На час виникнення спірних правовідносин форма, обов`язкові реквізити, строк дії платіжних доручень та вимоги до заповнення розрахункових документів на паперових носіях визначалися Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, далі - Інструкція № 22).

Пунктом 3.1 глави 3 Інструкції № 22 встановлено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Разом з тим, пунктом 10.5 Інструкції № 22 було передбачено здійснення розрахунків за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк" з застосуванням електронних розрахункових документів.

Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", визначаються договором між банком та клієнтом, але обов`язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суму цифрами; призначення платежу; електронний(і) підпис(и) / електронний(і) цифровий(і) підпис(и) відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України.

У постанові від 28.07.2022 у справі у справі № 380/5389/20, на яку посилається скаржник, Верховний Суд зазначив, що електронний платіжний документ при наявності всіх реквізитів, встановлених правовими нормами, підтверджує здійснення платежу. Підтвердження відповідності електронної форми платіжного доручення його оригіналу, який прийнятий в платіжні системи "клієнт-банк" та "клієнт-Internet-банк", не вимагає додаткового засвідчення банком (вчинення підтверджуючого напису, підпису, скріплених відтиском печатки).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі №922/51/20 за якою, паперова копія електронного доказу є однією із форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

За приписами частини третьої статті 96 ГПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Оцінивши надані сторонами докази, суди попередніх інстанцій встановили, на підтвердження заявлених грошових вимог до боржника заявник подав лише копії платіжних доручень, які не містять обов`язкових реквізитів.

Так, як встановили суди, у наданих ТОВ "Нива" платіжних дорученнях № 1 від 23.10.2015, № 3 від 29.10.2015 відсутня інформація про їх підписання ініціатором платежу, відсутня інформація про проведення банком вказаних у платіжних дорученнях платежів.

При цьому місцевому суду не було надано виписку з особового рахунку у банківській установі, яка вміщує записи про операцію, здійснену протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і беззаперечно могла б підтвердити здійснення господарської операції та існування боргу.

Як зазначалося вище, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, чого (руху грошових коштів) під час розгляду грошових вимог ТОВ "Нива" судами не встановлено.

Крім того, скаржник зазначив про застосування судами статей 22, 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", пункту 11.5 Інструкції № 22 без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.07.2019 у справі № 908/1932/18.

Однак, необхідно зазначити, що висновки Верховного Суду у справі № 908/1932/18, на які посилається скаржник, не є висновками щодо застосування норм права, а є саме правовою оцінкою судом дій судів попередніх інстанцій щодо допущених судами процесуальних порушень, що стало підставою для скасування Верховним Судом судових рішень у наведеній справі з направленням справи на новий розгляд.

Отже, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, у постанові від 23.09.2021 у справі № 910/866/20, у постанові від 01.08.2024 у справі №903/1199/23, постанові від 18.04.2024 у справі № 921/644/21, у постанові від 04.07.2019 у справі № 908/1932/18, у постанові від 28.07.2022 у справі у справі № 380/5389/20 не підтвердилися.

За позицією скаржника, суди не дослідили зібрані у справі докази: відповідь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 60-2406/24 від 29.02.2024 на адвокатський запит і платіжні доручення, якими кредитор додатково підтверджував свої вимоги та встановили обставини щодо відсутності руху коштів по рахункам боржника на підставі недопустимого доказу - відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Однак, такі твердження є необґрунтованими, оскільки копії платіжних доручень, якими кредитор доводив наявність грошових вимог були досліджені судами та їм надана належна оцінка, як і надана належна оцінка відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Що ж стосується доводів про встановлення судами обставини щодо відсутності руху коштів по рахункам боржника на підставі недопустимого доказу, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати в такий спосіб, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

У свою чергу, позиція скаржника фактично зводиться до негативного доказування - змусити суд вважати обставину, про яку стверджує заявник, доведеною та встановленою, що суперечить означеним вище стандартам доказування, зокрема підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство. Так, ТОВ "Нива", зазначаючи про факт перерахунку ним на користь боржника коштів, не надало на підтвердження цієї обставини доказів реального руху активів.

Таким чином, підстава касаційного оскарження, передбачена частиною четвертою статті 287 ГПК України також не підтвердилася.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

В. Розподіл судових витрат

У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги, на скаржника покладаються витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 (в частині відмови у визнанні Товариства з обмеженою відповідальністю "Нива" кредитором боржника) у справі № 910/628/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді С. Жуков

В. Картере