ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2026 р. Справа№ 910/10462/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Сибіги О.М.

Тищенко А.І.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 14.01.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.10.2025

у справі №910/10462/25 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Корпорації "ТСМ Груп"

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 1 027 689,07 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Корпорація ТСМ Груп звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом про стягнення 1 027 689,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за Договором №02/20 від 20.02.2020 (НАЕК №20-123-08-20-06233 від 26.03.2020) з оплати вартості виконаних позивачем робіт, у зв`язку з чим позивачем, згідно зі ст. 625 ЦК України, нараховані інфляційні втрати в розмірі 845 475,19 грн та 3% річних - 182 213,88 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Корпорації "ТСМ ГРУП" інфляційні втрати в розмірі 845 475 грн 19 коп., 3% річних 182 213 грн 88 коп., витрати зі сплати судового збору 12 332 грн 19 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд дійшов висновку, що оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі №910/2990/24, яке набрало законної сили, встановлено факт наявності у АТ "НАЕК "Енергоатом" заборгованості у розмірі 4 597 601,03 грн, при цьому її повне погашення відбулось у примусовому порядку державною виконавчою службою 09.07.2025 та присуджені до стягнення рішенням суду суми перераховані позивачу 10.07.2025, відтак наявні правові підстави для нарахування за вказаний позивачем період 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також суд дійшов висновку, що судові витрати на професійну правничу допомогу позивача слід покласти на відповідача у сумі 10 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 21.10.2025 у справі №910/10462/25 скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Корпорації "ТСМ Груп" до АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в частині стягнення 3% річних в розмірі 182 213,88 грн залишити без задоволення. Також апелянт просить скасувати рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами до 1 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом при неповному з`ясуванні обставин та не дослідженням доказів, що мають значення для справи.

При цьому скаржник стверджує, що в даному випадку наявні обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних, що є винятковими підставами для зменшення 3% річних. Скаржник також наголошує про відсутність його вини у несвоєчасній оплаті робіт, а отже і про відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за таке прострочення. Апелянт зазначає, що стягнення з АТ "НАЕК "Енергоатом" відсотків річних та інфляційних втрат у значних розмірах, може підірвати можливості виконання стратегічним підприємством своїх пріоритетних для безпеки держави завдань підтримання безпечної експлуатації атомних енергоблоків та виконання соціально важливої державної місії, а саме забезпечення доступності електричної енергії для споживачі.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, апелянт указує на те, що заявлена позивачем сума послуг на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та розумності. Скаржник наголошує, що позивачем відповідно до ст. 74 ГПК України не доведено надання зазначених послуг у зазначеній сумі; позивачем також не надано доказів, які б довели, що його витрати є співмірними з виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін, не надано належних доказів на підтвердження сплати послуг адвоката, а отже вони не підлягають стягненню з відповідача.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

24.11.2025 через підсистему Електронний суд від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

У відзиві позивач наголошує, що нарахування відсотків річних здійснено позивачем у мінімальному розмірі, передбаченому законом, і зменшення цього розміру суперечить ч. 2 ст. 625 ЦК України, відтак суд першої інстанції обґрунтовано стягнув 3% річних та інфляційні втрати в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, позивач зазначає, що наданий ним опис виконаних робіт дозволяє чітко встановити, як обсяг, зміст і вартість наданих послуг з правничої допомоги, так і їх зв`язок зі справою.

Крім того позивач зазначив, що витрати Корпорації ТСМ Груп на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи складають 12 000,00 грн, які позивач просить стягнути з відповідача.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги, заяв і клопотань сторін

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2025 апеляційну скаргу у справі №910/10462/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Сибіга О.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/10462/25. Судове засідання призначено на 24.12.2025. Витребувано матеріали справи №910/10462/25 з Господарського суду міста Києва.

28.11.2025 через підсистему Електронний суд від відповідача надійшли заперечення проти заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які обгрунтовані тим, що заявлена сума послуг на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та розумності; позивачем відповідно до ст. 74 ГПК України не доведено надання зазначених послуг у зазначеній сумі; позивачем також не надано доказів, які б довели, що його витрати є співмірними з виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін, не надано належних доказів на підтвердження сплати послуг адвоката.

15.12.2025 матеріали справи №910/10462/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

16.12.2025 через підсистему Електронний суд від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

16.12.2025 через підсистему Електронний суд від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 24.12.2025 оголошено перерву до 14.01.2026.

09.01.2026 через підсистему Електронний суд від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 14.01.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 14.01.2026, з`явились представники сторін, які надали свої пояснення.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 182 213,88 грн залишити без задоволення; скасувати рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами до 1 000,00 грн.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

20.02.2020 між Корпорацією ТСМ Груп (за договором Генеральний підрядник) та Державним підприємством Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" (за договором Замовник) укладено Договір № 02/20 на виконання комплексу робіт, який був зареєстрований відповідачем за номером 20-123-08-20-06233 від 26.03.2020.

Додатковою угодою № 3 від 06.11.2020 до Договору строк дії Договору було продовжено до 30.03.2023.

Відповідно до п. 1.1. Договору, Генеральний підрядник зобов`язався виконати на користь Замовника комплекс робіт з теми: ВП Южно-Українська АЕС. Енергоблоки №1 та №2. Комплекс інженерно-технічних засобів системи фізичного захисту. Електротехнічна частина. 4 етап. Будівельно-монтажні роботи.

Згідно з п. 2.1. Договору, договірна ціна робіт, доручених до виконання Генеральному підряднику, складає 27585608,41 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 4597601,40 грн.

Відповідно до п. 2.3. Договору, остаточна ціна Договору визначається з урахуванням фактично виконаного обсягу робіт та фактичних витрат Генерального підрядника на придбання матеріальних ресурсів у порядку, визначеному умовами Договору, але не може перевищувати договірної ціни, заявленої у Договорі.

На виконання умов Договору позивачем було виконано роботи на загальну суму 27 585 606,18 грн, що підтверджується підписаними Корпорацією і відповідачем актами приймання виконаних будівельних робіт від 30.07.2021 №1 на суму 1 921 670,16 грн, №4 на суму 226 694,88 грн, №5 на суму 404 534,05 грн, №6 на суму 21 844 054,97 грн і №7 на суму 86 136 грн та від 29.10.2021 №2 на суму 636 075,36 грн і №3 на суму 2 466 440,76 грн.

На підставі зазначених актів сторонами було підписано та скріплено печатками довідки №КБ-3 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 30.07.2021 (за липень 2021 року) на суму 24 483 090,06 грн та від 29.10.2021 (за жовтень 2021 року) на суму 3 102 516,12 грн.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що оплата за виконані роботи здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Генерального підрядника після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складеної на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.

Таким чином, останнім днем оплати вартості виконаних позивачем робіт за Довідкою (форма КБ-3) від 30.07.2021 є 04.10.2021, а за Довідкою (форма КБ-3) від 29.10.2021 - 04.01.2022.

Водночас, 26.04.2022 за погодженням з відповідачем (листом від 26.04.2022 вих. №51/5104) позивач уклав з ТОВ Юженергобуд Договір №02/20-ЮЕБ/П, за умовами якого Корпорація (первісний кредитор) відступила на користь ТОВ Юженергобуд (новий кредитор) частину прав вимоги, належних позивачу за Договором №02/20 на загальну суму 22 988 005,15 грн.

Відповідно до умов додаткової угоди №1 до Договору №02/20-ЮЕБ/П, право вимоги складається з виконання частини зобов`язання з оплати за актами: від 30.07.2021 №1 на суму 1 601 391,80 грн; від 30.07.2021 №4 на суму 188 912,40 грн; від 30.07.2021 №5 на суму 337 111,71 грн; від 30.07.2021 №6 на суму 18 203 379,14 грн; від 30.07.2021 №7 на суму 71 780 грн; від 29.10.2021 №2 на суму 530 062,80 грн; від 29.10.2021 №3 на суму 2 055 367,30 грн.

З огляду на викладене, після відступлення частини прав вимоги за Договором №02/20 на суму 22 988 005,15 грн у позивача залишилось право вимагати від відповідача виконання зобов`язань з оплати виконаних робіт на суму 4 597 601,03 грн, яка складається з:

- заборгованості за довідкою від 30.07.2021 (за липень 2021 року3) на загальну суму 4 080 515,01 грн, а саме за актами від 30.07.2021 №1 на суму 320 278,36 грн, №4 на суму 37 782,48 грн, №5 на суму 67 422,34 грн, №6 на суму 3 640 675,83 грн і №7 на суму 14 356 грн;

- заборгованості за довідкою від 29.10.2021 (за жовтень 2021 року) на загальну суму 517 086,02 грн, а саме за актами від 29.10.2021 №2 на суму 106 012,56 грн і №3 на суму 411 073,46 грн.

У зв`язку з несплатою зазначеної заборгованості Корпорація ТСМ Груп звернулась до суду з позовом про стягнення з ДП НАЕК Енергоатом основної заборгованості по Договору 02/20 від 20.02.2020, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі №910/2990/24 позов Корпорації ТСМ Груп було задоволено, стягнення з АТ НАЕК Енергоатом 4 597 601,03 грн. основного боргу; 44 895,01 грн. 3% річних, нарахованих за період з 14.11.2023 по 11.03.2024; 87 958,50 грн. втрат від інфляції, нарахованих за період листопад 2023 року по лютий 2024 року.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2024 та постановою Верховного Суду від 18.02.2025 рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі №910/2990/24 залишено без змін.

Отже, обставини, які встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі № 910/2990/24, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Заборгованість відповідача за рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі №910/2990/24 була примусово стягнута державною виконавчою службою 09.07.2025 та перерахована позивачу 10.07.2025, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями.

Таким чином, днем фактичного виконання відповідачем грошових зобов`язань по Договору № 02/20 від 20.02.2020 стало 10.07.2025.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що оскільки відповідач своєчасно не виконав свої грошові зобов`язання за договором, тому позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 12.03.2024 по 07.07.2025 нараховані, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних у сумі 182 213,88 грн та за період з березня 2024 року по червень 2025 року інфляційні втрати в розмірі 845 475,19 грн.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає про відсутність його вини у несвоєчасній оплаті виконаних робіт, посилаючись на втрату відповідачем значної частини виробничих потужностей, внаслідок окупації Запорізької АЕС. Відповідач стверджує, що покладання на нього в умовах воєнного стану додаткового фінансового тягаря у вигляді спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської) є надзвичайними обставинами, що, у свою чергу, перешкодили відповідачу своєчасно виконати свої зобов`язання. При цьому відповідач зазначає, що існування таких обставин є загальновідомим і не може заперечуватись учасниками спору виключно тому, що відповідач не направив позивачу формальне повідомлення про настання надзвичайних обставин.

Ураховуючи зазначене, за твердженням відповідача стягнення з АТ НАЕК Енергоатом відсотків річних та інфляційних втрат у значних розмірах, може підірвати можливості виконання стратегічним підприємством своїх пріоритетних для безпеки держави завдань підтримання безпечної експлуатації атомних енергоблоків та виконання соціально важливої державної місії, а саме забезпечення доступності електричної енергії для споживачі.

Отже, на переконання АТ НАЕК Енергоатом, наявні об`єктивні обставини, які мають істотне значення та свідчать про наявність обґрунтованих підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення з АТ НАЕК Енергоатом відсотків річних та інфляційних втрат.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів сторін

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані сторонами пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з такого.

Рішення суду першої інстанції від 21.10.2025 оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 182 213 грн 88 коп. та витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 845 475 грн 19 коп., рішення суду відповідачем не оскаржується, а тому, з огляду на положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі №910/2990/24, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2024 та постановою Верховного Суду від 18.02.2025, встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед Корпорацією "ТСМ Груп" за Договором та обґрунтованість стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 4 597 601,03 грн, 44 895,01 грн 3% річних, нарахованих за період з 14.11.2023 по 11.03.2024; 87 958,50 грн втрат від інфляції, нарахованих за період листопад 2023 року по лютий 2024 року.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення 3% річних є такими, що заявлені правомірно.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

При цьому норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №922/795/19.

Відтак, у розумінні положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2024 у справі №910/2990/24 було виконано повністю у примусовому порядку державною виконавчою службою 09.07.2025 та присуджені до стягнення рішенням суду суми перераховані позивачу 10.07.2025, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями.

Таким чином, днем фактичного виконання АТ НАЕК Енергоатом зобов`язань по сплаті заборгованості за виконані на підставі Договору № 02/20 на виконання комплексу робіт від 20.02.2020 роботи стало 10.07.2025.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд апеляційної інстанції встановив, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 182 213,88 грн 3% річних, нарахованих за період з 12.03.2024 по 07.07.2025 підлягають задоволенню в цій частині.

Стосовно доводів апелянта, наведених в апеляційній скарзі про наявність підстав для зменшення 3% річних, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 сформувала висновок про те, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Отже, у суду першої інстанції не було підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення 3% річних, у зв`язку з чим, судом першої інстанції вмотивовано задоволено позовні вимоги про стягнення 3% річних у повному обсязі. Доводи скаржника про неправильне застосування судом ст. 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Колегія суддів також зазначає, що наведені відповідачем аргументи, не звільняють його від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 ЦК України та не нівелюють права позивача на звернення з вимогою про стягнення 3% річних.

Таким чином, дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та ухвалив законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Стосовно заперечення скаржника про здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як встановлено судом, на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн позивачем подано до суду копію Договору про надання правничої допомоги, укладеного 05.08.2021 між Корпорацією ТСМ ГРУП і Адвокатським об`єднанням Віннерлекс, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити відповідно до умов договору надану адвокатським об`єднанням правову допомогу та витрати, пов`язані з виконанням договору, що здійснюються адвокатським об`єднанням.

17.01.2023 на ім`я адвоката Носика Богдана Миколайовича, видано ордер серії АЕ №1174276 на представлення інтересів Корпорації ТСМ ГРУП у господарському суді міста Києва, який не містить обмежень прав адвоката.

Згідно з підписаною 25.07.2025 між позивачем і Адвокатським об`єднанням Віннерлекс специфікацією №150 (Додаток № 150 до Договору від 05.08.2021 р.), сторонами погоджено надання професійної правничої допомоги Корпорації під час розгляду Господарським судом міста Києва справи про стягнення основної заборгованості, втрат від інфляції та 3% річних з Товариства за Договором №02/20, в тому числі зі складання, оформлення і подання позовної заяви, всіх інших необхідних процесуальних документів, а також надання професійної правничої допомоги у судових засіданнях; фіксований розмір гонорару 30 000 грн.

Оплата вказаних коштів підтверджується платіжною інструкцією від 28.07.2025 №1778 на суму 30 000,00 грн.

Разом з тим, відповідач просив зменшити витрати на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами до 1 000,00 грн, посилаючись на те що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям реальності та розумності.

Згідно з приписами частини п`ятої статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої зазначеної статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Такий висновок викладено в пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Таким чином, у розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Суд також враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 наведено такі висновки:

"…У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи".

"Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу".

"У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Враховуючи, що відповідачем не наведено жодного обґрунтування щодо стягнення витрат на правничу допомогу саме в розмірі 1 000,00 грн, як і не спростовано заявленого позивачем розміру адвокатських витрат, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що викладені відповідачем у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу заперечення слід відхилити.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд ухвалюючи спірне рішення дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн.

Твердження скаржника стосовно того, що витрати позивача на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, а доводи апеляційної скарги у першу чергу зводяться лише до незгоди відповідача із розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які було зменшено місцевим судом до 10 000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених вище.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення від 21.10.2025 відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат, а витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються судом на апелянта, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000,00 грн.

На підтвердження факту надання правничої допомоги позивачем надано копію специфікації №155 від 10.11.2025 на суму 12 000,00 грн, копію платіжної інструкцію №1858 від 10.11.2025 на суму 12 000,00 грн та ордер серії АЕ №1143440 від 15.07.2022.

Також в матеріалах справи наявна копія договору про надання правничої допомоги, укладеного 05.08.2021 між Корпорацією ТСМ ГРУП і Адвокатським об`єднанням Віннерлекс, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити відповідно до умов договору надану адвокатським об`єднанням правову допомогу та витрати, пов`язані з виконанням договору, що здійснюються адвокатським об`єднанням.

Таким чином, матеріали справи містять документи, які свідчать про реальність надання правової допомоги.

Разом з тим, у вирішенні питання щодо витрат Корпорації "ТСМ Груп", колегія суддів враховує, що розгляд справи за апеляційною скаргою на рішення господарського суду першої інстанції не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг, предмет та підстави позовних вимог, враховуючи заперечення відповідача проти розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що визначений Корпорацією "ТСМ Груп" розмір витрат на послуги адвоката є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співрозмірності, що суперечить принципу розподілу витрат.

Апеляційний суд також враховує, що правова позиція Корпорації "ТСМ Груп" була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору в судах першої та апеляційної інстанціях, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося. Отже, підготовка цієї справи до розгляду в суді апеляційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної роботи та не потребувала значних витрат часу представника Корпорації "ТСМ Груп".

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 ГПК України.

Тому, за наведених обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), враховуючи заперечення відповідача проти розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що визначений Корпорацією "ТСМ Груп" розмір витрат на послуги адвоката підлягає зменшенню до 5 000,00 грн і такий розмір буде відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/10462/25 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом".

Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Корпорації "ТСМ Груп" витрати на професійну правничу допомогу, що понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Матеріали справи №910/10462/25 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.01.2026

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді О.М. Сибіга

А.І. Тищенко