ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 Справа № 914/3626/25

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Знетиняк Д.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали справи за позовом: Львівського обласного центру зайнятості, м. Львів

до відповідача: Головного управління Національної поліції у Львівській області, м. Львів

про: стягнення грошових коштів в розмірі 61 711,73 грн.

Представники сторін:

від позивача: Артамонов В.В. - представник згідно повноважень, які містяться в матеріалах справи

від відповідача: Кісіль Р.Л. - представник згідно повноважень, які містяться в матеріалах справи

ВСТАНОВИВ:

На адресу Господарського суду Львівської області в систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Львівського обласного центру зайнятості до відповідача: Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення грошових коштів в розмірі 67 711,73 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025, справу № 914/3626/25 розподілено для розгляду судді Долінській О.З.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 13.01.2026.

16.12.2025 представником відповідача подано на адресу суду в систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву з додатками за вх. № 33783/25, відповідно до якого відповідач просить суд у задоволені позову відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві.

19.12.2025 від представника позивача на адресу суду в систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив з додатками за вх. № 34039/25.

Судове засідання, призначене на 13.01.2026 не відбулося, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Долінської О.З. з 08.01.2026 по 16.01.2026 включно.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.01.2026, розгляд справи по суті призначено на 27.01.2026.

27.01.2026 представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив за вх. № 34039/25 від 19.12.2025 та поясненнях, наданих в судовому засіданні.

27.01.2026 представник відповідача в судове засідання з розгляду справи по суті з`явився, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву за вх. № 33783/25 від 16.12.2025 та поясненнях, наданих в судовому засіданні.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/3626/25.

В судовому засіданні 27.01.2026, відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

У позовній заяві позивач посилається на те, що ОСОБА_1 будучи звільнений 16.11.2020 року з Головного управління Національної поліції у Львівській області зареєструвався 29.12.2020 року у Львівському міському центрі зайнятості з метою пошуку роботи.

Відповідно до наказу Львівського міського центру зайнятості, ОСОБА_1 було надано статус безробітного з 29.12.2020 року і було призначено допомогу з безробіття з 29.12.2020 року та розпочато з 29.12.2020 року виплату допомоги з безробіття відповідно до ст. 22 та ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Позивач вказує на те, що допомога по безробіттю ОСОБА_1 була виплачена за період з 29.12.2020 року по 22.07.2021 року у сумі 61 711,73 грн.

Після проведення звірки з ГУ НП у Львівській області, центром зайнятості підтверджено факт поновлення на роботі та з`ясовано, що на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 у справі №380/10769/20, яке набрало законної сили, наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 08.07.2021р. №231 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 17.11.2020 року. За результатами проведеного розслідування страхових випадків та обгрунтованості призначення і виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, складено Акт №176 від 16.09.2025 року.

Тобто, як зазначає позивач, лише в вересні 2025 (06.09.2025), центру зайнятості стало відомо про поновлення ОСОБА_1 на посаді в ГУ НП у Львівській області.

Позивач звернувся до відповідача, щоб врегулювати спір в досудовому порядку, щодо повернення коштів позивачу у зв`язку з цим. Однак відповідач відповіді не надав.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь Львівського обласного центру зайнятості 61 711,73 грн. повернення допомоги з безробіття.

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву за вх. № 33783/25 від 16.12.2025, відповідач посилається на те, що загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено у статті 1166 Цивільного кодексу України, за змістом якої, будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідач зазначає, що згідно з ч. 2 цієї статті особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Виходячи з положень статті 1166 Цивільного кодексу України відшкодування шкоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки майнової шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, враховуючи встановлену ч. 2 цієї статті презумпцію вини заподіювача, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач- відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.

Відповідач вказує на те, що неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. Під шкодою слід розуміти зменшення майнової сфери потерпілого. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком протиправної поведінки завдавача шкоди. При цьому причина (протиправна поведінка відповідача) повинна не тільки передувати збиткам (вибуттю майна із майнової сфери позивача), але й з необхідністю породжувати такий наслідок, тобто повинен бути не опосередкований, а безпосередній причинний зв`язок, при якому протиправна поведінка прямо (безпосередньо) породжує наслідок.

Відповідач зазначає, що наказом від 16.11.2020 № 344 о/с майора поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено з 16.11.2020 зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі № 380/10769/20 ОСОБА_1 , поновлено на посаді старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 17.11.2020 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.11.2020 по 02.07.2021.

Рішення суду, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021, було виконано ГУНП у Львівській області в повному обсязі.

Відповідач повідомляє, що задоволення позову у даній справі, всупереч приписам ст. 61 Конституції України призведе до притягнення ГУНП до відповідальності одного виду за одне правопорушення, враховуючи, те, що Головне управління Національної поліції у Львівській області вже понесло матеріальну відповідальність, у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 , на посаді, сплативши грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

На підставі наведеного, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, подані суду, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, здійснивши огляд документів, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступне.

16.11.2020 ОСОБА_1 був звільнений з посади з 16.11.2020 старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, що підтверджується витягом з наказу № 344-о/с від 16.11.2020 року.

29.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Львівського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

Відповідно до наказу Львівського міського центру зайнятості (з 2023 - Львівська філія Львівського обласного центру зайнятості) ОСОБА_1 було надано статус безробітного з 29.12.2020 року і було призначено допомогу з безробіття з 29.12.2020 року та розпочато з 29.12.2020 року виплату допомоги з безробіття відповідно до ст. 22 та ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Допомога по безробіттю ОСОБА_1 була виплачена за період з 29.12.2020 року по 22.07.2021 року у сумі 61 711,73 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі № 380/10769/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021, ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 17.11.2020 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.11.2020 по 02.07.2021 в розмірі 102 873,50 грн.

На підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 380/10769/20, наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 17.11.2020 року.

29.09.2025 Львівською філією Львівського обласного центру зайнятості скеровано Головному управлінню Національної поліції у Львівській області повідомлення за вих. №1350.05-1872/25 від 26.09.2025 щодо повернення коштів у сумі 61 711,73 грн. у зв`язку із поновленням на роботі ОСОБА_1 в добровільному порядку. Проте вказане повідомлення Львівського обласного центру зайнятості залишилось без відповіді та реагування, що і слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінка суду.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Львівський обласний центр зайнятості в особі Львівської філії є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (надалі - Фонд), діє від імені Фонду відповідно до Законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", "Про зайнятість населення" та Положення про Львівський обласний центр зайнятості.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу зареєстрованого безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема за віком, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення", статус зареєстрованого безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам у день подання ними особистої заяви про надання статусу зареєстрованого безробітного до будь-якого обраного ними територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від наявності або відсутності у таких осіб задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування).

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття (п. 8 ч.1 ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи (ч.1 ст.6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Абзацом 2 ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що видом забезпечення за цим Законом є, зокрема, допомога по безробіттю.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , будучи звільнений 16.11.2020 року з Головного управління Національної поліції у Львівській області зареєструвався 29.12.2020 року у Львівському міському центрі зайнятості, з метою пошуку роботи.

Відповідно до наказу Львівського міського центру зайнятості ОСОБА_1 було надано статус безробітного з 29.12.2020 року і було призначено допомогу з безробіття з 29.12.2020 року та розпочато з 29.12.2020 року виплату допомоги з безробіття відповідно до ст. 22 та ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Допомога по безробіттю ОСОБА_1 була виплачена за період з 29.12.2020 року по 22.07.2021 року у сумі 61 711,73 грн.

Відповідно до розрахунку суми допомоги, ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю у період з 29.12.2020 року по 22.07.2021 на суму 61 711,73 грн.

Згідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як уже відзначалося, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі № 380/10769/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021, ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 17.11.2020 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.11.2020 по 02.07.2021 в розмірі 102 873,50 грн.

На момент розгляду справи дані судові рішення не скасовані, а, отже, є обов`язкові до виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №711/8138/18 зазначено, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Судом встановлено, що на виконання рішення суду, відповідач видав наказ від 08.07.2021 № 231 о/с, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, з 17 листопада 2020 року.

Допущене роботодавцем порушення процедури звільнення працівника призвело до виплати допомоги по безробіттю та згодом до поновлення працівника на роботі за правилом ч.1 ст.235 КЗпП України, коли звільнення відбулося без законної на те підстави.

Пунктом 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу. Як встановлено п. 4 ст. 35 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та кореспондуючий йому обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.07.2018 у справі № 921/220/17- г/16, від 06.09.2018 справа №902/291/17 та від 18.03.2021 справа № 917/462/20).

Спори, що виникають із правовідносин за цим законом, вирішуються у судовому порядку (ст.39 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Слід зауважити також, що скасування наказу від 16.11.2020 за № 344 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 16.11.2020 року підтверджує те, що безпідставно виплачена допомога по безробіттю за період з 29.12.2020 року по 22.07.2021 у розмірі 61 711,73 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 02.04.2018 у справі №910/5464/17 та від 05.10.2020 у справі №906/1043/19, де зазначено: "у позивача виникло право на повернення допомоги по безробіттю, яка була безпідставно отримана ОСОБА_1 у період до 21.02.18, оскільки саме в цей період зазначена особа перебувала в трудових відносинах з роботодавцем внаслідок зміни судовим рішенням дати її звільнення, а відтак не мала права на набуття статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю.". Крім того, у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 №917/462/20 вказано, що оскільки набуття Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття права стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів і вартість наданих безробітному соціальних послуг та покладення на роботодавця обов`язку відшкодувати зазначені витрати Фонду, Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" пов`язує з поновленням такої особи на роботі за рішенням суду, то моментом виникнення цих права/обов`язку сторін спірних правовідносин є набрання законної сили відповідним судовим рішенням, а розмір витрат, що належить відшкодувати роботодавцю, визначається з урахуванням обставин виконання рішення про поновлення на роботі та дати припинення реєстрації, як безробітної, поновленої на роботі особи.

Стосовно аргументів відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву за вх. № 33783/25 від 16.12.2025, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видом забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю.

Як встановлено судом, допомога по безробіттю ОСОБА_1 була виплачена за період з 29.12.2020 року по 22.07.2021 року в розмірі 61 711,73 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" , виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з пунктом 34 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

На підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 у справі №380/10769/20, наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 08.07.2021р. №231 о/с, гр. ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого відділення Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 17.11.2020 року.

Згідно з частиною 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та кореспондуючий йому обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.07.2018 у справі № 921/220/17- г/16, від 06.09.2018 справа №902/291/17 та від 18.03.2021 справа № 917/462/20.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що аргументи відповідача не заслуговують на увагу, а вимога позивача про стягнення 61 711,73 грн. безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю обґрунтована, підтверджуються належними доказами та підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 61 711,73 грн. є обгрунтованими і підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають до задоволення в даному розмірі і стягненню з відповідача на користь позивача.

Судові витрати.

Позивачем, при зверненні до суду з даним позовом, сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 15265 від 10.11.2025 на суму 2 422,40 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги суд задовольняє, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 43, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 120, 122, 123, 129, ст.ст. 236-241, 242, 327 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з відповідача: Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, площа Генерала Григоренка, 3; код ЄДРПОУ № 40108833) на користь позивача: Львівського обласного центру зайнятості (79039, м. Львів, вул. Бортнянського, буд. 11А; код ЄДРПОУ № 03491180) кошти в сумі 61 711,73 грн. та 2 422,40 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 28.01.2026.

Суддя Долінська О.З.