ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2026 року м. Дніпро Справа № 904/3425/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач),

судді: Іванов О.Г., Мороз В.Ф.

секретар судового засідання Солодова І.М.

за участю:

від прокуратури: Карюк Д.О.

від відповідача-1: Заєць П.Л.

інші учасники справи не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 (суддя Колісник І.І.) у справі №904/3425/25

за позовом керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації, м. Дніпро

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариства "Алеф-Капітал", м. Дніпро

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрополюс-Дніпро", м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Слобожанської окружної прокуратури через підсистему "Електронний суд" звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації до відповідача-1 Приватного акціонерного товариства "Алеф-Капітал", відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрополюс-Дніпро" з наступними вимогами:

1. усунути перешкоди власнику Дніпропетровській обласній державній адміністрації обласній військовій адміністрації у користуванні та розпорядженні частиною пам`ятки археології курганний могильник, охоронний № 6062 та земельною ділянкою, на якій вона розташована, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:035:0025 площею 3,33 га за Приватним акціонерним товариством "Алеф-Капітал";

2. усунути перешкоди власнику Дніпропетровській обласній державній адміністрації - обласній військовій адміністрації у користуванні та розпорядженні частиною пам`ятки археології курганний могильник, охоронний № 6062 та земельною ділянкою, на якій вона розташована, шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:035:0025 площею 3,33 га, укладеного 01.02.2019 між ПАТ "Алеф-Капітал" та ТОВ "Агрополюс-Дніпро";

3. усунути перешкоди власнику Дніпропетровській обласній державній адміністрації обласній військовій адміністрації у користуванні та розпорядженні частиною пам`ятки археології курганний могильник, охоронний № 6062 та земельною ділянкою, на якій вона розташована, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:035:0025 площею 3,33 га за Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрополюс-Дніпро";

4. зобов`язати ПАТ "Алеф-Капітал" та ТОВ "Агрополюс-Дніпро" повернути у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації частину пам`ятки археології 2 кургани: охоронний № 6062-1 (координати центру кургану Х378513,090 Y272724,317), із земельною ділянкою площею 0,1257 га, охоронний № 6062-2 (координати центру кургану Х379413,958 Y272691,496), із земельною ділянкою площею 0,1662 га, в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:035:0025 на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області;

5. скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:035:0025 площею 3,33 га, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 690-р від 29.11.2002 р. Солодовнику В.В. видано державний акт на право власності на землю (пай 170) загальною площею 3,330 га на території Підгородненської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За договором купівлі-продажу від 03.01.2007 указана земельна ділянка ОСОБА_1 була продана ЗАТ "Алеф-Капітал". Рішенням Дніпропетровського районного суду від 27.07.2007 у справі № 2-1567 указаний договір купівлі продажу було визнано укладеним та визнано за ЗАТ "Алеф-Капітал" право власності на земельну ділянку. 01.02.2019 ПАТ "Алеф-Капітал" було передано за договором в оренду ТОВ "Агрополюс Дніпро" земельну ділянку, кадастровий номер :01:035:0025 площею 3,33 га, з наступною державною реєстрацією цього договору 01.04.2019. Утім, як з`ясувалося за результатом складеного в червні 2025 року інженером-землевпорядником технічного звіту з топографо-геодезичних робіт, на земельній ділянці з кадастровим номером :01:035:0025, що знаходиться у власності ЗАТ "Алеф-Капітал", наявний курган № 6062-1 з охоронною зоною радіусом 20 м площею 0,1257 га та курган № 6062-2 з охоронною зоною радіусом 23 м площею 0,1662 га. За даними Підгородненської міської ради (лист № 1453 від 22.05.2025) зазначені кургани разом із курганом з охоронним номером 6062-3 входять до складу пам`ятки археології місцевого значення - курганного могильника і взяті на державний облік рішенням Дніпропетровського облвиконкому № 180 від 16.04.1987. Охоронний договір на вказану пам`ятку археології відсутній.

Прокурор зауважує, що землі загальною площею 0,2919 га під спірними курганами відносяться до особливо цінних земель історико-культурного призначення, не можуть перебувати у приватній власності, є державною власністю в силу закону. Водночас відповідно до відомостей Державного земельного кадастру площа вказаних курганів разом із охоронною зоною не вилучена з площі земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером :01:035:0025.

Правовою підставою позову прокурор зазначає, серед іншого, статтю 391 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 позовну заяву керівника Слобожанської окружної прокуратури залишено без розгляду.

Зазначена ухвала мотивована тим, що звертаючись з позовом до суду, прокурор у позові не зазначив і не долучив до позову доказів недобросовісної поведінки відповідача-1 щодо набуття у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:035:0025, у складі якої спірні земельні ділянки. Викладені прокурором обставини, покладені в основу позову, не є очевидними для висновку про недобросовісність чи хоча б сумнівну поведінку відповідача-1. Навпаки, прокурором наведена інформація з відповідними доказами (див. державний акт на право власності на землю, виданого громадянину Солодовнику В.В. на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 690-р від 29.11.2002 р.) про вибуття з державної у приватну власність земельної ділянки площею 3,330 га, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, що за указаним прокурором законодавством про охорону культурної спадщини потребує оцінки державних органів та їх відповідальних осіб на предмет принципу належного урядування. Відтак, за викладених прокурором обставин добросовісність відповідача-1 може бути спростована лише в судовому порядку за результатами вирішення судом спору по суті. Господарський суд виснував, що витребування земельних ділянок площею 0,1257 га, охоронний №6062-2 (координати центру кургану Х379413,958 Y272691,496) та площею 0,1662 га в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:035:0025 на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області потребує внесення на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок за експертно-грошовою оцінкою, чинною на дату подання позову. Всупереч приписам частини шостої статті 164 ГПК України доказів внесення на депозитний рахунок указаної суми прокурор не надав. Тож позовна заява подана без додержання вимог, викладених у статті 164 ГПК України та підлягає залишенню без розгляду відповідно до ч. 13 ст. 176 ГПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, з використанням системи Електронний суд, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся керівник Слобожанської окружної прокуратури, в якій просить: відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Слобожанської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області 01.09.2025 у справі №904/3425/25; скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Скаржник вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а саме: ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 174, 226 ГПК України, що, відповідно до ч. 4 ст. 280 ГПК України, є підставою для її скасування і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи оскаржувану ухвалу суд посилається на недотримання прокурором вимог частини 6 статті 164 ГПК України, оскільки суду на надано доказів внесення на депозитний рахунок господарського суду коштів в розмірі експертної вартості земельної ділянки. Разом з цим, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що до спірних правовідносин вказана норма закону не застосовується.

Предметом спору у даній справі є пам`ятка культурної спадщини місцевого значення - частина курганного могильника охоронний номер 6062, яка складається із 2 курганів, (6062-1, 6062-2), утвореного ІІІ-І тис. до н.е. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурором зазначалось, що предметом охорони є курганний насип і підземна частина кургану на всій площі і по всій глибині культурного шару, включаючи пов`язані з ним рухомі предмети.

Статтями 179, 181, 187 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» унормовано, що пам`ятка археології, як єдина річ - складові частини - із земельною ділянкою, на якій вона розташована, перебуває у державній власності.

З матеріалів вбачається, що при винесенні Дніпропетровським районним судом 27.07.2007 рішення по справі №2-1567 про визнання за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, судом не досліджувалось питання щодо вилучення із державної власності особливо цінних земель історико-культурного призначення, на яких розташовані два кургани, що входять до складу курганної групи з охоронним №6062. Будь-яких рішень уповноважених органів щодо вилучення з державної власності та передачу у приватну власність земель, на яких розташований спірний курганний могильник, не приймалось.

Кургани та земельні ділянки, на яких вони розташовані, фактично утворюють цілісний об`єкт пам`ятку культурної спадщини, яка в силу закону може перебувати виключно у державній власності та не підлягає відчуженню у приватну власність. Таким чином, оскільки позовні вимоги даної справи стосуються усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом культурної спадщини та земельними ділянками під ним, норми ст. 388 ЦК України, не підлягають застосуванню. Крім цього, не підлягає застосуванню при розгляді даної справи і ч. 2 ст. 391 ЦК України, оскільки безпосередньо в позовній заяви вказано та підтверджено матеріалами справи, що жодним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, не вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження спірного об`єкту культурної спадщини та земельних ділянок під ним.

Прокурор зазначає, що оскільки спірне майно належить до об`єктів культурної спадщини, норми ст. 388 не застосовуються. Таким чином, у прокурора відсутні підстави для внесення коштів на депозитний рахунок суду з метою виконання вимог ч. 6 ст. 164 ГПК України при поданні до суду даного позову.

Апелянт вважає, що про відсутність добросовісності відповідача ПрАТ «Алеф-Капітал» беззаперечно свідчить те, що під час набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, очевидно спостерігалися на її території об`єкти культурної спадщини пам`ятки археології 2 кургани (охоронний №6062-1, №6062-2). Проявивши належну розумну обачність та, у разі потреби, звернувшись за правовою допомогою, ПрАТ «Алеф-Капітал» мало усвідомлювати, що йому передається у власність земельна ділянка, в межах якої розташована зазначена пам`ятка археології. Незважаючи на це, ПрАТ «Алеф-Капітал» не вжило жодних заходів щодо вилучення пам`ятки з земельної ділянки та повернення 2 курганів (охоронний №6062-1, №6062-2) у державну власність, а навпаки оформило право приватної власності на всю ділянку, включно з об`єктами культурної спадщини. Таким чином, набуття права власності ПрАТ «Алеф-Капітал» на спірну земельну ділянку є недобросовісним і в будь-якому разі вона підлягає поверненню на користь держави.

Набуття у приватну власність спірної земельної ділянки історико-культурного призначення із порушенням вимог Земельного кодексу та пам`яткоохоронного законодавства необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов.

Прокурор зауважив на тому, що захист культурної спадщини є питанням національної безпеки.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Іванов О.Г., Мороз В.Ф.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою ЦАГС від 12.09.2025 здійснено запит матеріалів справи №904/3425/25 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

17.09.2025 матеріали справи надійшли до ЦАГС.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25; розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 21.10.2025 о 15:00 год.

02.10.2025 від Дніпропетровської обласної державної адміністрації до ЦАГС надійшла заява, в якій просить здійснювати розгляд апеляційної скарги Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної (військової) адміністрації на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 (у всіх судових засіданнях) без участі представника облдержадміністрації.

У судовому засіданні 21.10.2025 колегією суддів оголошено по справі перерву до 09.12.2025 о 15:30 год.

09.12.2025 розгляд апеляційної скарги керівника Слобожанської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 не відбувся через зайнятість членів колегії суддів в інших судових засіданнях; ухвалою від 09.12.2025 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі № 904/3425/25, яке відбудеться 26.01.2026 о 12:00 год.

26.01.2026 від керівника Слобожанської окружної прокуратури до ЦАГС надійшли додаткові пояснення у справі, в яких просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Прокурор, який діє в інтересах держави в особі відповідного органу, наполягає на продовженні розгляду саме негаторного позову, посилаючись при цьому на неможливість застосування ч. 2 статті 388 Цивільного кодексу України, оскільки, дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації. На думку скаржника, застосування судом першої інстанції до позову Прокурора частини 6 статті 164 ГПК України в частині зобов`язання надання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, є помилковим.

У судове засідання 26.01.2026 з`явилися прокурор та представник відповідача-1. Інші учасники справи правом участі в судовому засіданні не скористалися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (т. 1, а.с. 176-178). Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача-1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

У судовому засіданні 26.01.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, представника відповідача-1, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної (військової) адміністрації про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, на якій вона розташована, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та повернення у власність держави пам`ятки археології.

Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані тим, що реєструючи право власності на земельну ділянку площею 3,33 га, якій в подальшому присвоєно кадастровий номер :01:035:0025, для ведення підсобного сільського господарства, ПАТ "АЛЕФ-КАПІТАЛ" було достовірно відомо, що в її межах розташована пам`ятка археології місцевого значення - курганний могильник, охоронний номер №6062, та землі під ним відносяться до особливо цінних земель історико-культурного призначення, власником яких може бути виключно держава. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З урахуванням того, що вказана земельна ділянка в силу свого статусу, якого вона не була позбавлена у встановленому законом порядку, взагалі не може перебувати у приватній власності (ч. 2 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п.п. ґ) п. 24 Земельного кодексу України), перехід права власності на спірну земельну ділянку з порушенням положень закону треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовні вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду, якою залишено без розгляду позовну заяву Прокурора відповідно до ч. 13 ст. 176 ГПК України з підстав невиконання вимог ч. 6 ст. 164 ГПК України (ненадання позивачем документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок).

Здійснивши оцінку аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції, колегія суддів висновує про помилковість застосування господарським судом положень ч. 6 ст. 164 ГПК України, з огляду на таке.

09.04.2025 набрав чинності Закон України № 4292-IX, згідно з абзацом 1 пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого внесено доповнення, зокрема до ГПК України:

- статтю 164 доповнено частиною 6 такого змісту: "6. У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви";

- частину 2 статті 174 доповнено абзацом 3 такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".

Отже, вимога до органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора, передбачена частиною 6 статті 164, частиною 2 статті 174 ГПК України, щодо надання документів, які підтверджують внесення на депозитний рахунок господарського суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, яке є предметом спору, є гарантією забезпечення прав і інтересів добросовісного набувача нерухомого майна у разі задоволення судом позовних вимог органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна, яке є предметом спору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов Прокурора у цій справі не є віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна, тому помилковим є застосування судом першої інстанції до таких позовних вимог положень частини 6 статті 164 ГПК України, а саме щодо зобов`язання надання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Колегія суддів зазначає, що позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (такі висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод (такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту.

Аналогічні висновки викладено в постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2025 у справі №918/938/23.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України в редакції, чинній на момент звернення Прокурора з позовом - 26.06.2025).

За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Відповідно до частини 2 статті 391 ЦК України (в редакції Закону України № 4292-IX, який набрав чинності з 09.04.2025) якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Відтак, за змістом частини 2 статті 391 ЦК України (в редакції, чинній з 09.04.2025) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності.

Отже, захист права власності на нерухоме майно, яке було відчужене органом державної влади або місцевого самоврядування на користь суб`єкта права приватної власності, здійснюється шляхом витребування такого майна.

У цій справі предметом позову Прокурора є вимога до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження частиною пам`ятки археології, яка є державним майном. Звертаючись до суду із цим позовом, Прокурор посилався на положення статті 391 ЦК України та зазначав, що відповідач-1 є недобросовісним набувачем, оскільки спірне нерухоме майно є пам`яткою археології місцевого значення, а тому не може перебувати у приватній власності в силу закону.

У цьому випадку Прокурор, який діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської ОДА, наполягає на продовженні розгляду саме негаторного позову, посилаючись при цьому на неможливість застосування положень ч. 2 статті 388 ЦК України, оскільки, за твердженням Прокурора, дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (аналогічний висновок викладено в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (такий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22).

Отже, суд першої інстанції може надавати правову оцінку належності чи ефективності способу захисту прав позивача в спірних правовідносинах лише під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи не вбачається вчинення Прокурором будь-яких процесуальних дій, спрямованих на зміну предмета позову (з негаторного (про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом його повернення державі) на віндикаційний (про витребування спірного майна з володіння відповідачів).

Оскільки позов Прокурора у даній справі не є віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про помилковість застосування судом першої інстанції до позову Прокурора ч. 6 ст. 164 ГПК України щодо зобов`язання надання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.11.2025 у справі №918/265/25, від 25.11.2025 у справі № 916/1282/25.

За таких обставин та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки справа №904/3425/25 направляється до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду, питання розподілу судових витрат має бути вирішене судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 277, 280, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 у справі №904/3425/25 скасувати.

Справу №904/3425/25 направити до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 28.01.2026

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя О.Г. Іванов

Суддя В.Ф. Мороз