УХВАЛА

26 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/3387/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Одеської міської ради

та заяву про приєднання до касаційної скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025

у справі за позовом Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус +",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради,

про стягнення 529 901,81 грн,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада (далі - Міськрада, позивач, скаржник) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус +" (далі - ТОВ "Фокус +", відповідач) про стягнення 529 901,81 грн штрафу.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним 20.08.2024 між сторонами договором оренди земельної ділянки в частині своєчасної сплати орендних платежів за серпень 2024 року, внаслідок чого позивач на підставі пункту 4.7. договору нарахував 529 901,81 грн штрафу в розмірі 100 % річної орендної плати.

Господарський суд Одеської області рішенням від 25.09.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, позов задовольнив частково та стягнув з ТОВ "Фокус +" штраф за договором оренди землі від 20.08.2024 у розмірі 52 990,18 грн на користь Міськради, судовий збір у розмірі 6 358,82 грн, витрати за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 514,00 грн, у решті позову відмовив.

Суди дійшли висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми штрафу на 90%, оскільки таке зменшення є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також таке зменшення узгоджується з нормами закону та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Суд апеляційної інстанції вказав, що у справі наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а доказів того, що порушення зобов`язання завдало збитків позивачу, матеріали справи не містять.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, є обмеження розміру санкцій, які присуджені до стягнення.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, суд апеляційної інстанції вказав, що у питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Суди першої та апеляційної інстанцій врахували також те, що прострочення оплати відповідачем орендної плати за договором оренди землі від 20.08.2024 мало місце незначний проміжок часу - всього 7 календарних днів; розмір суми прострочення незначний і становить 17 093,61 грн (сума орендної плати за серпень 2024 року (з 20.08.2024)); в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договором оренди землі; позивач не надав доказів понесення ним збитків; розмір простроченої суми становив 17 093,61 грн, в той час як позивач просить стягнути суму штрафу у розмірі 529 901,81 грн.

Міськрада через підсистему "Електронний суд" звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, у якій просить, зокрема, скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 476 911,63 грн, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Розглянувши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (рік подання позовної заяви у справі № 916/3387/25) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено у розмірі 3028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 529 901,81 грн. Зазначена сума не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року (1 514 000,00 грн).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише у визначених цим пунктом випадках.

У касаційній скарзі Міськрада як підставу для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначила, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, з огляду на те що основна діяльність Міськради як органу місцевого самоврядування спрямована на ефективне використання ресурсів для забезпечення стабільного функціонування територіальної громади міста Одеси в умовах воєнного стану, а орендна плата за користування земельними ділянками комунальної власності є ключовим і одним з основних джерел доходів місцевих бюджетів в Україні.

Водночас, як вказує скаржник, з аналізу чинного законодавства вбачається, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Міськрада зазначає, що звертається із касаційною скаргою також на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України у зв`язку із відсутністю висновків Верховного Суду щодо питань застосування положень Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220, у подібних правовідносинах в частині можливості зменшення законодавчо визначеного розміру штрафу на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України за умови відсутності нормативного закріплення підстав для такого зменшення.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

При цьому варто враховувати, що використання судом касаційної інстанції оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики.

Суд зазначає, що судочинство у господарських судах відповідно до статті 13 ГПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені у касаційній скарзі аргументи не обґрунтовують у достатній мірі і не доводять, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, та зводяться до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, тому не можуть бути визнані судом підставою, що підпадає під дію підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Разом з тим у касаційній скарзі позивач вказує, що справа становить значний суспільний інтерес, але жодним чином не обґрунтовує таке твердження, а лише зазначає його як підставу касаційного оскарження судових рішень.

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути переглянуті у касаційному порядку.

Позивач, прагнучи домогтися перегляду Верховним Судом судового рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мав би довести наявність виключних випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте наведеного не довів, а касаційна скарга зводиться до незгоди скаржника із результатом розгляду справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що не перевіряє викладені доводи скаржника у касаційній скарзі по суті щодо ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень, адже скаржник не довів наявність виключних випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути предметом перегляду Верховним Судом відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міськради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

До Верховного Суду від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (далі - Департамент) 21.01.2026 надійшла заява про приєднання до касаційної скарги Міськради.

Верховний Суд, розглянувши подану заяву, дійшов висновку про повернення її без розгляду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 297 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 170 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини першої статті 170 ГПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, клопотання або заперечення, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), вказівку на статус фізичної особи-підприємця (для такої фізичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Однак, у поданій заяві про приєднання до касаційної скарги не зазначено відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у Департаменту. Таким чином, вказана заява оформлена з порушенням вимог, встановлених пунктом 1 частини першої статті 170 ГПК України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 170 ГПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення).

За змістом частини третьої статті 297 ГПК України до заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

Департамент до заяви про приєднання до касаційної скарги не додав документів, що підтверджують сплату судового збору.

Відповідно до частини четвертої статті 170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на те, що ГПК України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно заяви про приєднання до касаційної скарги, а також не визначає спеціальних правових наслідків у разі невиконання вимог щодо зазначення відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету та подання документа про сплату судового збору у встановленому розмірі, Верховний Суд дійшов висновку, що таку заяву слід повернути заявнику без розгляду за загальним правилом відповідно до частини четвертої статті 170 ГПК України.

Керуючись статтями 170, 234, 235, 287, 293, 297 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/3387/25 за касаційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025.

2. Заяву Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради про приєднання до касаційної скарги Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі № 916/3387/25 повернути без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський