ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року Справа № 918/755/17(918/516/25)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Розізнана І.В. , суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Кушніруку Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 (повний текст - 18.11.2025) у справі №918/755/17(918/516/25) (суддя Мовчун А.І.)

за позовом арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

у межах справи №918/755/17

про банкрутство Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д."

за участі представників:

позивача - арбітражний керуючий Сокотун В.А.;

відповідача - адвокат Філатова А.В.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) відмовлено у задоволенні позову арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича (33015, м.Рівне, вул.Різдвяна, 2а/11, РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння. Судові витрати у вигляді судового збору покладено на позивача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

За доводами апелянта включення майна, майнових прав до складу ліквідаційної маси боржника у процедурі банкрутства імперативно закріплено в ч.1 ст.62 Кодексу України з процедур банкрутства.

Арбітражний керуючий зазначає, що чинне законодавство не містить винятків (особливого порядку тощо) для включення до складу ліквідаційної маси боржника у процедурі банкрутства будь-яких видів майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання та яке є предметом застави, а також для подальшого їх продажу.

Недотримавшись зазначеної процедури, ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", фактично порушило вимоги статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства - вчинило дії направлені на безпідставне зменшення активів боржника - звернення на майно боржника, та, як наслідок, - на зменшення ліквідаційної маси ПП "А.М.И.Д.". Мораторій на продаж предмету іпотеки є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, відтак протягом дії мораторію звернення стягнення на предмет іпотеки неможливе навіть на підставі рішення суду.

Крім цього відмічає, що за наявності права власності у ПП "А.М.И.Д.", банк не здійснював реалізацію майна, належного боржнику на праві власності, а виставляв на продаж права вимоги банку до боржника за договорами кредиту, іпотеки та застави майна. Таким чином, право власності на спірне майно на момент відступлення права вимоги належало боржнику і не могло перейти до третіх осіб на підставі договорів про відступлення права вимоги за договорами кредиту, іпотеки та застави майна.

Апелянт зазначає, що неодноразово звертав увагу суду, що у даному випадку ПП "А.М.И.Д." не вступала у будь-які договірні відносини із нинішнім володільцем майна - ОСОБА_1 , а нерухоме майно вибуло із володіння позивача без його волі, у зв`язку із чим обрано відповідний спосіб захисту майнових прав.

Зазначає, що у процедурі банкрутства майно боржника вибуває з володіння власника (органу управління боржником) в момент введення ліквідаційної процедури та з призначенням ліквідатора до нього переходять права органу управління боржником. Отже, вибуття майна з володіння власника відбувається не за його волевиявленням, а в силу прямої вказівки спеціального закону. Обмежуючи таким чином права власника на володіння майном, законодавець одночасно зобов`язує ліквідатора діяти добросовісно, розсудливо, обґрунтовано, у межах та у спосіб що передбачені Конституцією України та законодавством про банкрутство.

Відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України майно, яке вибуло не за волею власника може бути витребувано у добросовісного набувача. Тому при вибутті майна поза волею власника добросовісність набувача не перешкоджає витребуванню майна.

Тому апелянт вважає, що оскаржене рішення прийнято всупереч статті 388 Цивільного кодексу України та судової практики.

Також, арбітражний керуючий звертає увагу, що за доводами ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" Договір іпотеки №10500 від 27.06.2007 укладений між АТ "Укрсиббанк" та ПП "А.М.И.Д." в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 , сторони у відповідному застереженні передбачили надання іпотекодержателю права від його імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору іпотеки в позасудовому порядку, відтак, ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" скористалось своїм правом та в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, діючи в порядку ст.38 Закону України "Про іпотеку", задовольнило свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

При цьому, згідно з приписами ст.38 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Однак, ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" не вчинила дій, визначених ст.38 вказаного Закону, у зв`язку з чим саме ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" має нести відповідальність перед відповідачем за відшкодування завданих збитків.

Тому апелянт вважає, що місцевий господарський суд невірно застосував до спірних правовідносин законодавство, яке регулює спірні правовідносини, а також зробив помилкові висновки про недоведеність позивачем обґрунтованості заявлених позовних вимог, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

На підставі викладеного арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25). Розгляд апеляційної скарги призначено на 19 січня 2026р. об 14:50год. Запропоновано відповідачу у строк до 16.01.2026 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.

19.01.2026 через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 - адвокатом Філатовою А.В. було подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві представниця відповідача зазначає, що суд першої інстанції керуючись нормами законодавства дійшов правильного висновку, що позовні вимоги арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича не підлягають до задоволення, адже позивач фактично узаконює зняття іпотеки з майна, та вертає його у своє розпорядження поза волею АТ «Укрсиббанк», вже із знятою іпотекою.

Стверджує, що майно у зв`язку з ліквідаційною процедурою таким чином вже не буде забезпечувати саме вимоги АТ «Укрсиббанк», оскільки іпотека відсутня, та позивач буде розпоряджатись таким майном на свою користь. Отже спірне майно, за наявності задоволення такого позову, та повернення майна до позивача, не буде повернуто на тих самих умовах, на яких воно перебувало у ліквідаційній масі, адже іпотека в такому випадку буде відсутня. Таким чином, позивач не обрав належний спосіб захисту, а саме - оскарження всіх договорів до повернення майна у іпотеку, чим намагається уникнути такого правового статусу даного майна.

Звертає увагу, що ліквідатор Приватного підприємства - фірми «А.М.И.Д.» не вжив заходів з метою з`ясування у встановлений спосіб економічної обґрунтованості та розумності зазначених вище договорів купівлі-продажу, їх відповідності фінансовим інтересам ППФ «А.М.И.Д.», так і боржника який претендував на дане майно, а саме АТ «Укрсиббанк», та відсутності наявних підстав для покладення відповідальності на осіб, які уклали ці договори.

Представниця також зазначає, що в апеляційній скарзі нівелюються права добросовісного набувача ОСОБА_1 , апелянт не вказує той факт, що дане майно все рівно в майбутньому вибуде на користь АТ «Укрсиббанк», що фактично вже відбулось, та наразі наявний баланс між правами як позивача, відповідача, так і вимог АТ «Укрсиббанк», та фактично даний позов є економічно необґрунтованим.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення ліквідатором після складання інвентаризаційного опису основних засобів Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д." від 10.01.2018 дій щодо спірного майна, спрямованих на його збереження, повернення чи запобігання подальшого відчуження. Дії ліквідатора щодо повернення спірного майна розпочаті лише після набуття права власності відповідачем.

На підставі викладеного представниця відповідача просить суд: поновити строк подачі відзиву на апеляційну скаргу у зв`язку з поважністю причин пропуску строку; залишити рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) - без змін, а апеляційну скаргу арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича - без задоволення; скасувати заходи забезпечення позову згідно ухвали Господарського суду Рівненської області від 28.08.2025 у справі №918/755/17(918/516/25).

Щодо пропущеного строку на подання відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів приймає до уваги наступне.

Представниця відповідача зазначила, що лише 15.01.2026 ознайомилась з ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження та отримала копію апеляційної скарги арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича, так як поштове відправлення не було отримане стороною відповідача, та повернулось без вручення.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з ч.4 ст.262 ГПК України в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено ч.1 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як підтверджується матеріалами справи, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з копією ухвали про відкриття апеляційного провадження, направлений на поштову адресу відповідача, повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній».

Враховуючи, що пропуск строку для подання відзиву на апеляційну скаргу був зумовлений виключно об`єктивними та незалежними від відповідача обставинами, пов`язаними з неотриманням ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та є незначним, колегія суддів вважає зазначені представником відповідача причини пропуску строку на подання відзиву поважними, а тому поновлює його на підставі ст.119 ГПК України.

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції 19.01.2026 та 26.01.2026 арбітражний керуючий Сокотун В.А. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, надав пояснення у справі. Просив суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Представниця відповідача заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги, надала пояснення у справі. Просила суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) - без змін, а апеляційну скаргу арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича - без задоволення, а також скасувати заходи забезпечення позову.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

27.06.2007 між АТ "Укрсиббанк" та Приватним підприємством - фірмою "А.М.И.Д." було укладено Договір іпотеки №10500, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за р.№2277.

Як погоджено у п.п.1.1. Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: будівлю майстерні (механічна, металева), літ. «Д-1» загальною площею 701,3 кв.м., що належать Іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (надалі - Предмет іпотеки). Ринкова вартість Предмету іпотеки становить 463800,00 грн (Чотириста шістдесят три тисячі вісімсот гривень 00 копійок). Предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на праві приватної власності на підставі рішення Рівненського міського суду від 16 березня 2006 року (справа №2-1696/06р.). Право власності на дане нерухоме майно зареєстроване Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 05.01.2007, реєстраційний номер; 5973256, номер запису: 51-689 в книзі: 7, згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13139970, і немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких Іпотекодавець набув право власності на Предмет іпотеки.

Відповідно до п.1.2 вказаного Договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань громадянина України ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 24.04.1997, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 (надалі - Боржник), за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 червня 2007 року, надалі названий - «Кредитний договір 1» та Договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 червня 2007 року, надалі названий - «Кредитний договір 2», надалі «Кредитний договір 1» та «Кредитний договір 2», названі - «Кредитний договір».

Згідно з п.2.1.1. Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Боржником зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету Іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Пунктом 5.1. Договору іпотеки передбачено, що Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки:

- передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»;

- право Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку».

У листопаді 2017 року Приватне підприємство - фірма "А.М.И.Д." звернулося до Господарського суду Рівненської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д." у зв`язку з нездатністю сплатити заборгованість на загальну суму 2238200,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22.11.2017 у справі №918/755/17 порушено провадження у справі №918/755/17 про банкрутство Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д." (вул.Чорновола, 13, офіс 316, м. Рівне, 33028, ІК 32230333), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника.

Постановою Господарського суду Рівненської області від 12.12.2017 у справі №918/755/17 визнано банкрутом Приватне підприємство - фірму "А.М.И.Д.", відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором Сокотуна Віталія Аполлінарійовича. Повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д." було опубліковано на сайті Вищого господарського суду України за №47847 від 13.12.2017.

Арбітражним керуючим в ході ліквідаційної процедури проведено інвентаризацію майна боржника та виявлено майнові активи, які включені до складу ліквідаційної маси, зокрема будівля майстерні (механічна, металева), літ. "Д-1", адреса м.Рівне, вул.Княгиницького, 1, 701,3 кв.м., номер РПВН: 5973256, власник якої згідно з відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Приватне підприємство - фірма "А.М.И.Д."

11.04.2023 між АТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Укрфінстандарт" було укладено Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №10500, посвідчений приватним нотаріусом Івано - Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. 11.04.2023 за р.№1007.

12.07.2023 між ТОВ "Фінансова компанія "Укрфінстандарт" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" було укладено Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №10500, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. 12.07.2023 за р.№979.

24.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінстандарт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нерухомість Трейд Інвест" було укладено Договір купівлі - продажу нерухомого майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куліковою Я.В.

Відповідно до п.1.1. Договору від 24.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінстандарт" продало будівлю майстерні (механічна, металева), літ. "Д-1", загальною площею 701,3 кв.м., що розташована за адресою: м.Рівне, вул.Княгиницького, 1, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерухомість Трейд Інвест" купило майно і сплатило за нього обумовлену грошову суму у розмірі та в порядку, передбаченим цим договором.

Як вбачається із п.1.3. Договору від 24.07.2024, нерухоме майно, що є предметом даного договору належить Приватному підприємству - фірмі "А.М.И.Д."(ідентифікаційний код юридичної особи: 32230333) на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.03.2006 (справа №2-696/06р). Право власності на нерухоме майно зареєстроване Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 05.01.2007, реєстраційний номер майна: 5973256, номер запису: 51-689 в книзі: 7.

Як вказано у абзаці 2 пункту 1.3. Договору від 24.07.2024 право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінстандарт", як іпотекодержателю на підставі:

- Договору іпотеки №10500, укладеному між АТ "Укрсиббанк" та Приватним підприємством - фірмою "А.М.И.Д.", посвідченому приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. 27.06.2007 за р.№2277;

- Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №10500, укладеним між АТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Укрфінстандарт", посвідченому приватним нотаріусом Івано - Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. 11.04.2023 за р.№1007;

- Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №10500, укладеному між ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" та ТОВ "Фінансова компанія "Укрфінстандарт", посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. 12.07.2023 за р.№979.

У пункті 1.4 Договору від 24.07.2024 зазначено: «Продавець стверджує, що за 30 (тридцять) днів до укладення цього договору письмово повідомлено чином, передбаченим діючим законодавцем України, Іпотекодавця про намір Іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки».

11.04.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нерухомість Трейд Інвест" та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Цвіркун Л.В. 11.04.2025 за р.№339.

У п.1.1. Договору від 11.04.2025 зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерухомість Трейд Інвест" передало, а ОСОБА_1 купила (прийняла у власність) будівлю майстерні (механічну, металеву) літ. "Д-1", загальною площею 701,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.1.2. Договору від 11.04.2025 будівля майстерні (механічна, металева), літ."Д-1", що відчужується належить продавцю на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого 24.07.2024р. №194, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куліковою Я.В., який зареєстрований в ДРРП 24.07.2024 за номером запису про речове право: 55976203, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 060.

Згідно з пунктом 2.1. Договору від 11.04.2025 будівля майстерні (механічна, металева), літ."Д-1", що відчужується за цим договором, за домовленістю сторін по договору, становить 622500,00 (шістсот двадцять дві тисячі п`ятсот гривень) 00 копійок, які продавець (в особі представника) отримав від покупця повністю до підписання договору купівлі-продажу.

ОСОБА_1 оплатила предмет договору, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН 44533С1 на суму 622500,00 грн.

У позові арбітражний керуючий зазначає, що при підготовці активу боржника для проведення оцінки для її реалізації, ліквідатором встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2025 будівля майстерні (механічна, металева), літ. "Д-1", адреса АДРЕСА_2 , номер РПВН: 5973256 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер: 339, виданий 11.04.2025, видавник: Цвіркун Л.В. приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу.

Ліквідатор вважає, що право власності на будівлю майстерні (механічна, металева), літ. "Д-1", адреса АДРЕСА_2 , загальною площею 701,3 кв.м. на момент відступлення право вимоги належало боржнику і не могло перейти до третіх осіб на підставі договорів про відступлення права вимоги за договорами кредиту, іпотеки та застави майна, оскільки протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів звернення стягнення на предмет іпотеки неможливе навіть на підставі рішення суду. Крім того, ПП - фірма "А.М.И.Д." не вступало у будь-які договірні відносини із нинішнім володільцем майна - ОСОБА_1 , а нерухоме майно вибуло із володіння позивача без його волі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як встановлено положеннями статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст.330 ЦК України).

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

За змістом статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У постанові від 15.06.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №911/3034/15 (911/3692/20)).

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності і добросовісності такого набуття.

З`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію "пропорційності" втручання у право власності набувача майна.

Щодо добросовісності набуття ОСОБА_1 спірної будівлі майстерні, колегія суддів зазначає наступне.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі №922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (пункт 6.46) та інших.

Як підтверджується матеріалами справи, кінцевий набувач спірного у цій справі майна - ОСОБА_1 - придбала його за оплатним договором, що підтверджується умовами Договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 11.04.2025 та квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН 44533С1 на суму 622500,00 грн.

Зокрема, у п.1.4. Договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 11.04.2025, відповідно до якого ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно, зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерухомість Трейд Інвест" свідчить, що будівля майстерні (механічна, металева), літ."Д-1", на момент укладання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, у спорі та під забороною (арештом) та в іпотеці (заставі), податковій заставі не перебуває, як вклад до статутного фонду юридичних осіб не внесене, а також, що будь - яких прав щодо них у третіх осіб як в межах, та за межами України немає.

У матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 знала чи могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, чи докази про наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяжень на будівлю майстерні.

Під час розгляду цієї справи арбітражний керуючий не навів обставин, які б свідчили про недобросовісність відповідача. Навпаки, позивач погоджується, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач у даній справі має статус добросовісного набувача спірного нерухомого майна.

Щодо наявності волевиявлення позивача на вибуття спірної будівлі майстерні з його володіння, колегія суддів зазначає наступне.

Арбітражний керуючий стверджує, що ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" не виконало передбачений статтею 38 Закону України "Про іпотеку" обов`язок за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі - продажу заставного майна.

Колегія суддів приймає до уваги, по-перше, що у пункті 1.4 Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 24.07.2024 погоджено наступне: «Продавець стверджує, що за 30 (тридцять) днів до укладення цього договору письмово повідомлено чином, передбаченим діючим законодавцем України, Іпотекодавця про намір Іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки».

По-друге, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15 та від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 сформульовано висновок про те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №759/24061/19).

Твердження апелянта про не повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця за 30 днів про свій намір укласти договір купівлі - продажу заставного майна є оспорюваною обставиною та має встановлюватися судом у судовому провадженні з позовом до сторін такого договору про визнання його недійсним.

Однак, в матеріалах справи відсутнє судове рішення про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 24.07.2024, а арбітражний керуючий не ставить питання про визнання цього договору недійсним.

Тому, посилання на відсутність доказів повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця про свій намір укласти договір продажу заставного майна як на відсутність волі позивача на відчуження майна - є безпідставним та таким, що суперечить принципу презумпції правомірності договору.

Також, обґрунтовуючи відсутність волі власника майна (банкрута) на вибуття такого майна з його володіння арбітражний керуючий посилається, зокрема, на висновки Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 18.02.2021 у справі №Б-39/187-08.

У постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18.02.2021 у справі №Б-39/187-08 судова палата підтримала зроблені раніше нею висновки у постанові від 23.04.2019 у справі №Б-19/207-09 щодо того, що:

- після введення процедури ліквідації, до арбітражного керуючого (ліквідатора) переходить правомочність власника та керівника боржника;

- вибуття майна з володіння власника (банкрута) відбувається не за його волевиявленням, а в силу прямої вказівки спеціального закону, та, обмежуючи таким чином права власника на володіння майном, законодавець одночасно зобов`язує ліквідатора діяти добросовісно, розсудливо, обґрунтовано, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством про банкрутство;

- здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство (проведення аукціону з порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"), не є вираженням волі власника майна (банкрута), на вибуття такого майна з його володіння, що дає підстави повернення майна володільцю, шляхом його витребування у відповідачів як добросовісних набувачів, в порядку частини першої статті 388 ЦК України.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19, висновки якої мають перевагу над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду, щодо позову про витребування майна, проданого в процедурі банкрутства, зробила такі висновки:

«Воля власника майна - боржника вже при відкритті справи про банкрутство обмежується як у силу закону, так і шляхом призначення спеціального суб`єкта - арбітражного керуючого. Обмеження правосуб`єктності у цьому випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання відносин банкрутства (неспроможності), що виходять з інтересів підтримки усталеного господарського обігу, недопуску серйозних економічних потрясінь, з необхідності захисту інтересів не тільки боржника, а й осіб, пов`язаних із ним. Одним з наслідків визнання боржника банкрутом є припинення повноважень органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, а також припинення повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

В свою чергу, відповідно до статті 107 Закону про банкрутство арбітражні керуючі несуть за свої дії та заподіяну третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну, дисциплінарну та кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом.

У такому контексті питання наявності (відсутності) волі власника майна у процедурі банкрутства є подібним до інших процедур відчуження майна особи з обмеженою правосуб`єктністю. Воля такої особи формується її представником, яким є спеціальний суб`єкт (арбітражний керуючий, виконавець тощо). Тому добросовісний набувач, який відплатно придбав майно у такій процедурі, не може бути позбавлений цього майна за критерієм вибуття цього майна з володіння за волею чи поза волею боржника

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України».

На необхідність застосування висновків саме Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19 також вказує Верховний Суд у своїх постановах від 14.07.2025 у cправі №914/1875/16(914/348/24), від 14.07.2025 у cправі №914/1875/16(914/347/24).

Відповідно до ч.1 ст.61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, серед іншого, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження, виконує функції з управління та розпорядженням майном банкрута; формує ліквідаційну масу; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Під час порушення провадження в справі про банкрутство право- і дієздатність боржника значно обмежуються на підставі імперативних норм КУзПБ, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання відносин банкрутства (неплатоспроможності), що виходять з підтримки інтересів не лише кредиторів та боржника, а й осіб, пов`язаних із ними. Після введення ліквідаційної процедури функції з управління та розпорядження майном передаються ліквідатору.

Частина восьма статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює, що розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром.

Однак, арбітражним керуючим не надано доказів внесення окремо до реєстру відомостей про будівлю майстерні (механічна, металева), літ."Д-1", адреса АДРЕСА_2 , яка з 2007 року є предметом застави. Долучений до позовної заяви реєстр вимог кредиторів таких відомостей не містить.

Інвентаризаційний опис основних засобів №1 від 10.01.2018 не містить відомостей, що будівля майстерні (механічна, металева), літ."Д-1" є предметом застави.

Також, в матеріалах справи відсутні докази вчинення ліквідатором після складання інвентаризаційного опису основних засобів Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д." від 10.01.2018 дій щодо спірного майна спрямованих на його збереження, повернення чи запобігання подальшого відчуження.

Зокрема, не було встановлено факту зміни іпотекодержателя згідно Договорів про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 11.04.2023 та від 20.07.2023 (дані відомості не внесені до реєстру), також не було встановлено перехід права власності за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.2024.

Дії ліквідатора щодо повернення спірного майна розпочаті лише після набуття права власності ОСОБА_1 .

Водночас, у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності: 1) позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; 2) майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; 3) відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача (див.висновки Верховного Суду у постановах від 15.09.2025 у справі №911/101/21 (911/2330/24) від 27.03.2025 у справі №910/13240/22 (910/14563/23) від 28.02.2024 у справі №948/73/23, від 30.11.2023 у справі №334/8625/14-ц).

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у своїй постанові від 22 травня 2024 року у справі №924/408/21 (924/287/23) констатував, що презюмування відсутності волі власника на відчуження майна за недійсним правочином, незалежно від підстав недійсності, матиме наслідком необґрунтоване розширення окресленого частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України кола випадків, за яких майно може бути витребувано від добросовісного набувача. Як наслідок, добросовісний набувач перебуватиме в невигідному становищі порівняно з недобросовісним власником (який не дотримався вимог закону при укладенні правочину, спрямованого на відчуження майна). Отже, на такого набувача, попри його добросовісність, буде покладено індивідуальний і надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та необхідністю шукати способи компенсації своїх втрат (зокрема витрат на придбання майна, на його утримання, збереження, а також поліпшення відповідно до положень статті 390 Цивільного кодексу України). Водночас можливість застосування положень статті 330 Цивільного кодексу України буде значною мірою необґрунтовано обмежена.

Однак, встановлені вище обставини свідчать про недоведеність арбітражним керуючим Сокотуном Віталієм Аполлінарійовичем, що майно вибуло поза волею позивача.

Разом із тим, суд апеляційної інстанцій також не встановив будь-яких обставин, які б свідчили, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння позивача поза його волею.

Крім цього, матеріали справи містять договір підряду №37 від 02.06.2025, укладений між ОСОБА_1 (замовник) та Приватним підприємство "Альфа Будпром" (підрядник), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконувати роботи з опорядження фасадів та внутрішнього оздоблення, ремонтних робіт об`єкту (будівля майстерні) за адресою АДРЕСА_2 , а замовник зобов`язується приймати виконані належним чином роботи та оплачувати їх вартість відповідно до умов цього договору.

Згідно з Договором підряду №37 від 02.06.2025 станом на 30.06.2025 підприємством ПП "Альфа Будпром" було придбано будівельних матеріалів на загальну суму 482560,40 грн без ПДВ для виконання робіт, що підтверджується довідкою №44 від 12.11.2025.

З врахуванням наведеного, як правильно виснував суд першої інстанції, витребування спірного майна покладатиме на ОСОБА_1 як добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, оскільки вона не лише втратить майно, але змушена буде шукати способи компенсації своїх втрат на придбання не лише нерухомого майна, але й будівельних матеріалів для здійснення його ремонту.

Колегія суддів приймає до уваги, що у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена в другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), §166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право власності з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Критерієм для відмови суду у втручання мирним володінням майном (для відмови суду у задоволенні позову про витребування майна у добросовісного набувача) є суб`єктивний (враховується поведінка позивача щодо вчинених дій з метою повернення спірного майна). Подібний критерій наявний у висновках Європейського суду з прав людини, який зазначає, що втручання у мирне володіння майном потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки відповідача, але і самого скаржника (див. постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі №5013/458/11, від 13.07.2021 у справі №1/157-09-5588(916/2070/20), а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (п. 46)).

Під час провадження у справі про банкрутство потрібно чітко встановити, в яких випадках втручання у мирне володіння майном є пропорційним, оскільки і боржник-власник і кінцевий добросовісний набувач наділені захистом їх права на мирне володіння спірним майном, передбаченим положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

З урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, саме по собі відібрання від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи не є виправданим втручанням у право власності за відсутності суспільного інтересу (постанови Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №902/1706/13 (902/958/20)), від 29.05.2024 у справі №910/5808/20).

Під час провадження у справі судом було встановлено наступні обставини:

- перебування спірного майна в іпотеці та відсутності порушення прав іпотекодержателя продажом такого майна;

- продаж спірного майна під час процедури банкрутства, тобто спеціально призначеній процедурі для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, та наявністю спеціального суб`єкта, відповідального за проведення такої процедури - арбітражного керуючого, який з 2018 року не вчиняв дій щодо спірного майна спрямованих на його збереження чи запобігання подальшого відчуження;

- набуття відповідачем спірного нерухомого майна за відплатним договором та вже після переходу майна від первісного власника;

- добросовісність відповідача як набувача спірного майна;

- відсутність суспільного інтересу втручання у право власності добросовісного відповідача;

- витребування спірного майна покладатиме на ОСОБА_1 як добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Враховуючи зазначені обставини колегія суддів дійшла висновку, що такий захід як втручання у право власності відповідача передбачений законом та переслідує легітимну мету, однак в даній справі таке втручання не відповідає критерію пропорційності, а саме - справедливому балансу між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позбавлення права власності відповідача з тих підстав, що вибуття майна позивача відбулося у зв`язку з порушенням третіми особами вимог закону під час його продажу в процедурі банкрутства буде суперечити статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а змушення відповідача шукати шляхи відновлення свого права покладе на цю особу індивідуальний та надмірний тягар.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Сокотуна Віталія Аполлінарійовича до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів зауважує, що за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій господарській справі та в зазначених скаржником постановах Верховного Суду не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього господарського спору.

Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення у справі покладаються на апелянта.

Враховуючи відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та набрання таким рішенням законної сили з моменту ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів залишає без розгляду викладене у відзиві клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову, встановлених ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.08.2025 у справі №918/755/17(918/516/25), оскільки такі заходи забезпечення позову втратили свою дію в силу Закону - відповідно до ч.ч.9, 10 ст.145 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України, що вбачається з сталої позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалах від 12.05.2025 у справі №902/25/24(902/1531/23), від 10.11.2025 у справі №904/5681/23 та інших.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Постанову ухвалено з окремою думкою судді Тимошенка О.М.

Повний текст постанови складено 30.01.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Тимошенко О.М.