ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" січня 2026 р. Cправа № 902/1321/25

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Андрущенко Г.В.,

за участю представників

позивача - Бігуненко Василь Петрович (поза межами суду )

відповідача - Анохіна Тетяна Ігорівна, Довіреність №05/08 від 16.01.2026 (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" (вул. Вавилових, буд. 10-А, м. Київ, 04060)

до: Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (вул. 600-річчя, буд. 13, м. Вінниця, Вінницький р-н, Вінницька обл., 21021)

про: стягнення 45290,81 грн

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення за Договором про надання послуг 183-02.23 від 28.02.2023 року 45290,81 грн, з яких 34680,00 грн основного боргу, 7951,81 грн інфляційних втрат та 2659,00 грн 3 % річних.

Ухвалою від 29.09.2025 відкрито провадження у справі №902/1321/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання).

14.10.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив (б/н від 13.10.2025) на позовну заяву.

15.10.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (б/н від 15.10.2025) відповідь на відзив.

20.10.2025 від представника відповідача до суду надійшли заперечення на на відповідь на відзив (б/н від 20.10.2025)

23.10.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на заперечення (б/н від 23.10.2025).

Ухвалою суду від 12.11.2025 судом здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01.12.2025. Також даною ухвалою продовжено строк підготовчого провадження передбачений ч. 3 ст. 177 ГПК України на 30 днів.

Ухвалою суду від 01.12.2025 відкладено підготовче судове засідання на 22.12.2025.

В судовому засіданні 22.12.2025 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.01.2026.

Ухвалою суду від 22.12.2025 повідомлено відповідача про дату розгляду справи по суті.

На визначену судом дату, в судове засідання з`явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

У судовому засіданні 21.01.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає про багаторічну співпрацю з відповідачем з надання послуг щодо теоретичного навчання осіб, які працюють у Комунальному підприємстві Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго".

Працівники мали пройти підготовку на кваліфікацію - "Експерт технічний з проведення технічного огляду та/або експертного обстеження вантажопідіймальних кранів, ліфтів, підйомників, ескалаторів, канатних доріг, фунікулерів, стаціонарних та пересувних атракціонів", згідно з вимогами Порядку атестації фахівців, які мають право проводити технічний огляд та/або експертне обстеження устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого Наказом Мінсоцполітики № 785 від 29.05.2018.

20.02.2023 контактною особою відповідача Степанковським Р.В., що контактує з позивачем, з питань навчання, було подано заявку на навчання інженера І категорії ВЛМК Відповідача - Гром Артема Анатолійовича за напрямком навчання "Експерт технічний з проведення технічного огляду та/або експертного обстеження вантажопідіймальних кранів, ліфтів, підйомників, ескалаторів, канатних доріг, фунікулерів, стаціонарних та пересувних атракціонів.

Позивачем взяті на себе зобов`язання виконано в повному обсязі.

На підтвердження надання послуг відповідачу та виникнення договірних відносин між сторонами позивачем до матеріалів справи надано Договір 183-02.23 від 28.02.2023 та Акт №1 прийому - здачі виконаних послуг від 28.02.2023 на суму 34680,00 грн.

За твердженнями позивача, сторони домовились про усі істотні умови договору, при цьому, відсутність підписаного договору не заважала сторонам його виконувати.

В зв`язку з несплатою відповідачем наданих послуг, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права про стягнення з відповідача 34680,00 грн заборгованості за надані послуги, 7951,81 грн інфляційних втрат та 2659,00 грн 3 % річних.

У відзиві на позовну відповідач проти позову заперечує та зазначає, що якщо договір неукладений, то він не може мати юридичної сили. Відповідно, будь-які посилання на пункти такого договору є неправомірними, оскільки неукладений договір є таким, що не відбувся, і його умови не створюють юридичних наслідків для сторін.

В спростування доводів викладених у позовній заяві відповідач зазначає наступне:

- Степанковський Р.В. не є уповноваженою особою підприємства та не мав права діяти в інтересах юридичної особи;

- додана копія договору № 183-02.23 від 28.02.2023 з додатками, не містить підпису уповноважених осіб та не скріплена печатками юридичних осіб;

- на офіційну адресу підприємства м. Вінниця, вул. 600 річчя, 13 не надходило жодної пропозиції, щодо укладання договору, а отже посилання на листування не може вважатися належним доказом щодо укладення договору.

Також відповідач зауважує, що є комунальним підприємством, яке зобов`язано дотримуватися вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про публічні закупівлі» яка регламентує порядок проведення закупівель та укладання договорів.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що доводи відповідача про не укладення договору не відповідають дійсності, тому що співробітниками договірного відділу позивача з представником відповідача - Степанковським Р. В. здійснено процедуру укладання договору, зокрема: надано усі необхідні документи на слухача відповідача, надано доступ до навчальних програм, консультації слухачу, видано направлення на практику і таким чином виконано усі зобов`язання по договору.

Степанковський Р.В. протягом 2019 - 2023 проводив усі організаційні заходи стосовно подання заявок, телефонних переговорів, пересилки документів на потенційних слухачів для проведення навчання в ДП «ГНМЦ», підготовку проектів договорів.

Позивач зазначає, що переписка з відповідачем здійснювалась виключно за допомогою електронної пошти її контактної особи - Степанковского Р. В. - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчать скан-копії електронних листів, з урахуванням чого переписка є належним доказом проведення переговорів, узгодження усіх істотних умов та виконання позивачем своїх обов`язків.

Також в підтвердження виконання договору позивачем 28.04.2023 року зареєстрована податкова накладна №96, яка відповідачем не спростована

У поданих до суду запереченнях відповідач стверджує про відсутність обов`язку з оплати послуг, оскільки такий обов`язок міг виникнути лише після підписання договору та здійснення передоплати, чого фактично не відбулося.

Сам позивач, діючи професійно на ринку надання освітніх послуг, не мав права надавати послугу (доступ до навчання) без укладення та оплати договору, оскільки це суперечить чинному законодавству.

У відповіді на заперечення позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зауважує, що якщо відповідач у 2023 році вважав про недосягнення згоди по істотним умовам договору, він не повинен був направляти документи свого слухача, не надавати йому можливості навчатися та сповістити позивача про своє небажання укладати договір. Однак, таких дій вчинено не було, що і підтверджує факт надання послуги позивачем та отримання її відповідачем.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Суд зазначає, що поняття повнота та безумовність оферти є одночасно необхідними, а існування одночасно двох названих умов до акцепту є достатнім для того, що констатувати, що відповідь на оферту є такою, що дає змогу зробити висновок про згоду акцептанта з офертою та з її умовами. Неповнота та небезумовність відповіді на пропозицію укласти договір не є акцептом, тобто є умовами для констатації факту відмови акцептанта від пропозиції, а з іншого боку неповнота та не безумовність відхиляють початкову оферту. Іншими словами неповнота та не безумовність акцепту є умовами припинення оферти.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 644 Цивільного кодексу України, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Положеннями процесуального законодавства визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 73 ГПК України).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з визначених ст. 76, 77 ГПК України правил щодо належності та допустимості доказів, умови, на яких досягнуті домовленості щодо відносин сторін, повинні носити матеріальну фіксацію шляхом викладення у одному або декількох документах, які, в силу ст. 73 та ст. 91 ГПК України, є доказами виникнення між сторонами договірних відносин та можуть бути покладені в основу рішення щодо змісту правочину.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів, з яких можливо встановити волевиявлення відповідача на виникнення між ним та позивачем правовідносин з надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З доказів наданих позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог судом не встановлено доведеність укладення договору №183-02.23 від 28.02.2023 та надання за ним послуг.

Підсумовуючи суд доходить висновку, що доводи позивача спростовано дослідженими доказами та встановленими обставинами, задоволення позовних вимог суперечитиме положенням законодавства.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення основного боргу та штрафних санкцій та відсутності підстав для їх задоволення.

Тому, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Судом враховано, що позовну заяву подано через ЄСІТС, тому судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1,5% від ціни майнових вимог, за пониженим коефіцієнтом 0,8, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Тому, належною сумою судового збору є 2422,40 грн (45290,81 грн х 1,5% х 0,8).

Надмірно сплачений судовий збір в сумі 605,60 грн може бути повернутий позивачу з Державного бюджету України на підставі окремої заяви.

На підставі ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України в сумі 2422,40 грн (з урахуванням пониженої ставки) залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10-18, 42, 45, 46, 73-80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 202, 242, 232-242, 326, 327 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Примірник повного судового рішення направити учасникам в зареєстровані електронні кабінети в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд".

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 02 лютого 2026 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи