УХВАЛА

26 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/10062/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Мачульського Г. М., Краснова Є. В.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025

у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 2) Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, 3) Благодійна організація "Фундація спадщини Терещенків",

про скасування державної реєстрації права власності та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" (далі - відповідач, скаржник, ПрАТ "Центрелеватормлинбуд"), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, 3) Благодійної організації "Фундація спадщини Терещенків", в якому заявлено вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на нежитлові приміщення загальною площею 158,3 м2 по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 у місті Києві та повернення територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради нежитлових приміщень загальною площею 158,3 м2 по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 у місті Києві.

Прокурор у позові вказав, що відповідач приватизував шляхом викупу на підставі договору купівлі-продажу нежитлові приміщення (флігель) загальною площею 158,3 м2, які розташовані по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 (літера Б) в місті Києві, однак наявні підстави для відновлення в судовому порядку права територіальної громади на майно, оскільки флігель було приватизовано в період дії закону, який забороняв відчуження майна; також прокурор вказує на нікчемність договору купівлі-продажу як такого, що порушує публічний порядок і спрямований на незаконне заволодіння садибою Терещенків.

Київська міська рада, підтримуючи позов прокурора, зазначила серед іншого, що флігель, у якому знаходяться нежитлові приміщення, є об`єктом культурної спадщини та охороняється законом.

Господарський суд міста Києва рішенням від 04.03.2025, залишеним без змін у постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, позов задовольнив.

Суди виходили, зокрема, з такого:

- у спірних правовідносинах наявні достатні фактичні та правові підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі позивача;

- склад сторін справи сформовано та їх процесуальний статус визначено відповідно до складу сторін спору та предмета позову;

- обставини щодо включення як жилого будинку, так і флігеля садиби Терещенків до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини відповідно до наказу Управління охорони пам`яток історії, культури та історичного середовища від 02.04.1998 № 15 встановлені судами у справі № 910/8413/21, тому віднесення до пам`ятки культурної спадщини флігеля (нежитлових приміщень загальною площею 158,3 м2 по бульвару Тараса Шевченка, 34/13 у місті Києві) не підлягає повторному доведенню за приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України;

- за встановлених судами обставин до спірних правовідносин у цій справі є застосовним правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/8413/21 щодо:

1) неможливості за чинного регулювання, наведеного у Законі України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», за жодних умов виникнення права приватної власності на об`єкт культурної спадщини, про що добросовісний покупець мав і повинен був знати, проявивши розумну обачність;

2) нікчемності правочину щодо відчуження пам`ятки культурної спадщини, вчиненого попри заборону, встановлену Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", як такого, що порушує публічний порядок;

3) належності та ефективності у спірних правовідносинах захисту порушеного права за правилами негаторного позову, як спрямованого на усунення перешкод особі, чиє право власності та володіння підтверджується встановленими обставинами справи.

ПрАТ "Центрелеватормлинбуд" через підсистему "Електронний суд" подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, у якій просить відстрочити йому сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

У касаційній скарзі скаржник посилається на суттєві порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме:

1) неналежний суб`єктний склад учасників справи, адже, на думку скаржника, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву у цій справі повинно мати процесуальний статус відповідача, а не третьої особи;

2) порушено принцип правової визначеності, чіткості та ясності національного законодавства, що призвело до існування на національному рівні різних підходів щодо існування заборони, встановленої Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", втручання у право скаржника на мирне володіння майном;

3) суди не врахували добросовісний статус набувача - ПрАТ "Центрелеватормлинбуд";

4) суди помилково кваліфікували цей позов як негаторний, що не відповідає обставинам справи та суперечить висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, а відтак - помилково не застосували наслідки спливу позовної давності, про які заявило ПрАТ "Центрелеватормлинбуд";

5) суди необґрунтовано застосували до спірних правовідносин правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, адже правова природа спорів, склад сторін, характер об`єктів спору, майно, яке є предметом спору, та правове регулювання, є різними.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

У касаційній скарзі ПрАТ "Центрелеватормлинбуд" не вказує на конкретний пункт частини другої статті 287 ГПК України, як на стверджуваний ним випадок касаційного оскарження. Поряд із тим, оскільки у касаційній скарзі скаржник у підтвердження своїх доводів щодо суттєвих порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права посилається на правові висновки Верховного Суду, як не враховані судами у цій справі, виходячи з принципу забезпечення розумності балансу між правовою визначеністю і формалізмом, досліджує цю касаційну скаргу, як подану відповідно до випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відтак, дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та вивчивши зміст оскаржуваних судових рішень на предмет застосування правових висновків Верховного Суду, наведених скаржником, колегія суддів зазначає таке.

Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, порушив норми процесуального права, зокрема, статтю 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи); статтю 48 ГПК України (порядок залучення співвідповідача за клопотанням позивача або за ініціативою суду), статтю 2 ГПК України (завдання господарського судочинства - забезпечення справедливого, неупередженого та повного розгляду справи, принцип змагальності та рівності), статтю 7 ГПК України (принцип рівності сторін) та не врахував висновки Верховного Суду щодо належного відповідача та належного суб`єктного складу у справі, викладені у постановах від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 10.09.2021 у справі № 909/207/20, від 02.09.2022 у справі №125/2157/19, від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17, від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22.

ПрАТ "Центрелеватормлинбуд" зазначає, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, яке було продавцем за договором купівлі-продажу від 02.11.2006 № 1160, залучене до участі у справі лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, однак такий процесуальний статус є помилковим і суперечить суті спірних правовідносин, оскільки саме це відділення було безпосередньою стороною оспорюваного правочину, уклало договір купівлі-продажу спірного майна, здійснювало відчуження державного майна в порядку приватизації та мало б нести відповідальність за можливі порушення законодавства під час приватизації.

Верховний Суд з цього приводу вказує, що питання недійсності правочину, зокрема договору купівлі-продажу від 02.11.2006 № 1160, предметом позову у цій справі не було, тож посилання на правові позиції Верховного Суду, сформовані щодо суб`єктного складу сторін у справах про недійсність правочину не є застосовними у цій справі, тож скаржник наводить у касаційній скарзі висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у неподібних правовідносинах.

Водночас скаржник наводить правові позиції Верховного Суду щодо застосування Закону України "Про охорону культурної спадщини", "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" та зазначає про висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, у якій Верховний Суд відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у постанові від 09.09.2014 у справі № 5011-48/950-2012, та вказує, що з цих рішень не вбачається існування на національному рівні єдиного підходу щодо існування заборони, встановленої Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", спосіб захисту у спірних правовідносинах є неналежним, призводить до втручання у право на мирне володіння майном та залишає поза увагою доводи щодо позовної давності.

ПрАТ "Центрелеватормлинбуд" серед іншого вказує на різну правову природу спорів, різний склад сторін, різний характер об`єктів спору та правового регулювання, різне майно, яке є предметом спору, у справі, що розглядається, та у справі № 910/8413/21.

Верховний Суд з цього приводу зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 09.09.2014 у справі № 5011-48/950-2012, та дійшла висновку, що набрання чинності Законом України "Про охорону культурної спадщини", який замінив Закон УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" в регулюванні питань, пов`язаних з пам`ятками історії та культури, не призвело до скасування охоронюваного статусу об`єктів культурної спадщини. Невиконання Кабінетом Міністрів України своїх обов`язків щодо подачі на затвердження Верховній Раді України проекту Переліку пам`яток, що не підлягають приватизації, не може бути підставою для незастосування заборони, встановленої статтею 1 Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини". Тому на момент укладення правочину, спрямованого на відчуження об`єкта нерухомого майна, існує заборона, встановлена Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини". Правочин щодо відчуження пам`ятки культурної спадщини, вчинений попри заборону, встановлену Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", порушує публічний порядок і є нікчемним. Належним способом захисту порушеного права територіальної громади як власника такої пам`ятки культурної спадщини є подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України.

Крім того у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що садиба Терещенків (жилий будинок та флігель) охороняється Законом України "Про охорону культурної спадщини", та на садибу Терещенків поширювалась заборона на відчуження з комунальної власності пам`яток культурної спадщини відповідно до Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини". Відповідне правове регулювання було доступним і зрозумілим. Воно не допускало жодної можливості до 17.10.2008 включно набути з комунальної власності у приватну пам`ятку культурної спадщини ні за Законом України "Про приватизацію державного майна" і було доступним та зрозумілим особі за умови її добросовісності.

Колегія суддів зазначає, що у пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96- 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

З урахуванням вказаного висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є однозначним, і апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції у цій справі, врахував такі висновки під час застосування норм права до спірних правовідносин, а касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо наявності висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах у інший спосіб.

Водночас ПрАТ "Центрелеватормлинбуд" у касаційній скарзі, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків у рішеннях Європейського суду з прав людини, однак вказане не є обґрунтуванням випадку касаційного оскарження у розумінні пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, у якому зазначено, зокрема, про неврахування судами висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

З огляду на те, що Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судові рішення, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а доводів про необхідність відступити від таких висновків, як випадків касаційного оскарження, не наведено, тому Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України.

Водночас до Верховного Суду від скаржника через підсистему "Електронний суд" надійшло клопотання про доповнення касаційної скарги на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, у якій ПрАТ "Центрелеватормлинбуд" просить прийняти доповнення до розгляду та вважає, що є підстави для скасування ухвали суду апеляційної інстанції від 31.03.2025 про задоволення заяви про самовідвід суддів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Отже, ухвала про задоволення заяви про самовідвід суддів суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню окремо від постанови суду апеляційної інстанції відповідно до пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України, а скарга на таку ухвалу включається до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову (стаття 304 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Оскільки строк на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 (повна постанова складена та підписана 19.12.2025 та доставлена в електронний кабінет скаржника 19.12.2025 о 17:54) сплив 12.01.2026, а згідно з приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку, і заяви, скарги та документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, то колегія суддів залишає без розгляду ці доповнення скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293, 298 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/10062/24 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Центрелеватормлинбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський