ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 915/403/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Миколаївської міської ради

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 (у складі колегії суддів: Ярош А.І. (головуючий), Савицький Я.Ф., Принцевська Н.М.)

та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.06.2025 (суддя Мавродієва М.В.)

за позовом Дочірнього підприємства Фірма "Моріонік" Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства "Моріон"

до Миколаївської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання укладеною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 19.03.2025 Дочірнє підприємство Фірма "Моріонік" Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства "Моріон" (далі - ДП "Моріонік", Позивач) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради (далі також Рада, Відповідач, Скаржник) та просило суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 30.01.2025 №40/292 "Про відмову ДП фірмі "Моріонік" ТОВ НВП "Моріон" у продовженні договору оренди землі для обслуговування зупиночного комплексу з вбудованим торговельним павільйоном по просп. Богоявленському, 19-А ріг вул. Пограничної, у напрямку руху з центру міста, в Інгульському районі м. Миколаєва" (далі - Рішення);

- визнати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській міській раді 29.10.2009 за №7004 (далі - Договір оренди), укладеною в запропонованій редакції (далі - Додаткова угода).

1.2. В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначає, що спірне рішення міської ради прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок чого порушено право Позивача на поновлення договору оренди землі у відповідності до положень статті 33 Закону України "Про оренду землі".

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.06.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025, позовні вимоги задоволено частково, а саме визнано Додаткову угоду укладеною в редакції, запропонованій Позивачем, та викладено її у резолютивній частині рішення:

"ДОДАТКОВА УГОДА

до договору оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській міській раді 29.10.2009 за №7044

м. Миколаїв "__" ________ 20__ р.

Миколаївська міська рада, ідентифікаційний код юридичної особи 26565573, що надалі іменується Орендодавець, в особі міського голови Сєнкевича Олександра Федоровича, який діє на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" з однієї сторони, та Дочірнє підприємство фірма "МОРІОНІК" Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "МОРІОН", ідентифікаційний код юридичної особи - 24794312, в особі директора Плотникова Анатолія Володимировича, що надалі іменується Орендар, з другої сторони, (далі разом іменуються Сторони, а кожна окремо - Сторона), відповідно до ст.33 Закону України "Про оренду землі", п.3.1 Договору оренди землі зареєстрованого у Миколаївській міській раді 29.10.2009 за №7044 та у Миколаївській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" 29.10.2009 за №33 (далі - Договір оренди), уклали цю Додаткову угоду (далі - Додаткова угода) про нижченаведене:

1) Поновити термін дії Договору оренди до 29 жовтня 2029 року, на тих самих умовах.

2) Всі умови вищевказаного Договору оренди, не змінені цією Додатковою угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше, і Сторони підтверджують їх обов`язковість для себе.

3) Ця Додаткова угода складена українською мовою у двох оригінальних примірниках - по одному для кожної Сторони, кожний з яких має однакову юридичну силу.

4) Ця Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін.

Реквізити та підписи сторін:

Орендодавець:

Миколаївська міська рада

ідентифікаційний код: 26565573;

місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд.20;

тел.:(0512)37-22-59

Міський голова О.Ф. Сєнкевич

Орендар:

ДП "МОРІОНІК" ТОВ НВП "МОРІОН"

ідентифікаційний код: 24794312;

місцезнаходження: 54002, м. Миколаїв, вул. Маріупольська, буд.73-А; тел.:(0512)47-57-47

Директор А.В. Плотников".

В решті позовних вимог відмовлено.

2.2. При цьому суди дійшли висновку, що Позивач, як орендар, звернувся до Відповідача, як орендодавця, із заявою про намір поновити договір оренди землі та з проектом відповідної додаткової угоди у встановлений пунктом 3.1 Договору оренди строк. Проте заява Позивача від 17.04.2019 про поновлення Договору оренди була розглянута Радою лише 30.01.2025 (майже через 6 років) шляхом прийняття оспорюваного рішення про відмову у поновленні договору оренди землі, тобто з порушенням місячного строку, встановленого Законом України "Про оренду землі", та після закінчення строку дії Договору.

За висновками судів, наведене свідчить про порушення Радою принципів добросовісності, справедливості та розумності, оскільки її дії фактично були направлені на неможливість дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар (Позивач). Натомість останній дотримався вимог законодавства, які регламентують алгоритм його дій за такої ситуації, тому ДП "Моріонік" слід вважати таким, що набув право "правомірного очікування" щодо продовження користування земельною ділянкою на праві оренди, яке підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на вищевикладені обставини.

2.3. Водночас, вирішуючи спір в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування Рішення, суди прийшли до висновку про неналежність такого способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

2.4. Миколаївська міська рада не погодилася з такими судовими рішеннями та скористалася правом їх касаційного оскарження.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 10.12.2025 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. У своїй касаційній скарзі Рада просить Суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.06.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

3.3. Підставами касаційного оскарження Рада визначила:

- неправильне застосування судами норм матеріального права у зв`язку з вирішенням спору без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.12.2019 у справі № 520/9231/18, від 30.0.2024 у справі № 906/1323/21, від 14.11.2023 у справі № 902/452/23, від 28.09.2020 у справі № 272/440/18;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме 1) стосовно правової невизначеності, коли одночасно є чинними рішення міської ради про відмову у продовженні/поновленні договору оренди землі та рішення суду про задоволення позовної вимоги про продовження/поновлення такого договору; 2) виключної сфери застосування ДБН до проектування зупинок маршрутних транспортних засобів, що розташовані у межах смуги відведення автомобільної дороги.

3.4. Позивач правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористався.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Як встановили суди та не заперечується сторонами, 20.10.2009 між Відповідачем як орендодавцем та Позивачем як орендарем, на підставі рішення Ради від 04.09.2009 №36/57 було укладено Договір оренди та зареєстровано його у Миколаївський регіональній філії ДП "Центр ДЗК" 29.10.2009 та у Миколаївській міській раді 29.10.2009. Строк дії Договору оренди - 10 років з дати державної реєстрації (тобто до 29.10.2019), об`єкт оренди - земельна ділянка загальною площею 56 кв. м, у тому числі 18 кв. м під тимчасовою забудовою комерційного призначення, 38 кв. м під спорудо громадського призначення.

Згідно умов Договору оренди земельна ділянка надається в оренду для обслуговування зупиночного комплексу з вбудованим торгівельним павільйоном по проспекту Жовтневому (на теперішній час проспект Богоявленський), 19-А.

Договором оренди визначено, що на земельній ділянці знаходяться споруди, що належать ДП Фірмі "Моріонік" ТОВ НВП "Моріон".

Сторони при укладенні Договору оренди погодили, що після закінчення строку його дії орендар має переважне право на його поновлення на новий строк. У такому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутись письмово до орендодавця з проханням, щодо продовження строку дії договору. Підставою для поновлення договору оренди має бути відповідне рішення Ради.

4.2. Як вбачається з матеріалів справи, 17.04.2019 Позивач звернувся до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради з заявою про поновлення спірного Договору оренди землі, додавши до заяви проект додаткової угоди про його поновлення на той самий строк та на тих самих умовах.

4.3. За результатом розгляду вказаної заяви Позивача рішенням Миколаївської міської ради №40/292 від 30.01.2025 Позивачу відмовлено у продовженні Договору оренди землі з посиланням на висновок Департаменту архітектури та містобудування Ради від 04.10.2024, а також зобов`язано Позивача повернути територіальній громаді міста Миколаєва спірну земельну ділянку.

4.4. З наданого суду вищевказаного висновку Департаменту архітектури та містобудування Ради від 04.10.2024 вбачається, що Департамент не погоджує поновлення Договору оренди земельної ділянки обслуговування зупиночного комплексу з вбудованим торговельним павільйоном ДП "Моріонік", оскільки згідно пункту 6 Галузевих будівельних норм В.2.3-0:2018 "Зупинки маршрутного транспорту. Загальні вимоги проєктування", на посадкових майданчиках не можна розміщувати споруди торговельного призначення, що унеможливлює розміщення торгівельного павільйону у складі зупиночного комплексу.

4.5. Як встановили суди та не заперечується Відповідачем, Позивач не має заборгованості з обов`язкових платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи.

4.6. Суди попередніх інстанцій погодилися з доводами Позивача про те, що Радою було допущено порушення принципів добросовісності, справедливості та розумності, оскільки її дії фактично були направлені на неможливість дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар (Позивач), який дотримався необхідних вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, тому його слід вважати таким, що набув право "правомірного очікування".

4.7. Крім того ДП "Моріонік" доводить суду, що оспорюване Рішення Ради прийняте з порушенням вимог чинного законодавства та права Позивача на поновлення Договору оренди відповідно до положень статті 33 Закону України "Про оренду землі", що стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

4.8. За таких обставин предметом спору у справі, що розглядається, є вимоги Позивача про визнання протиправним та скасування Рішення Ради про відмову у продовженні Договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення цього договору в редакції, запропонованій Позивачем.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника. Такі висновки Верховного Суду містяться у постановах, зокрема, від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 15.01.2026 у справі № 916/411/23 та інших.

5.4. Предметом касаційного перегляду у цій справі № 915/403/25 є судові рішення місцевого та апеляційного суду, ухвалені за результатами вирішення спору за позовом ДП "Моріонік" про визнання протиправним та скасування рішення Ради про відмову у продовженні договору оренди землі та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення Договору оренди землі в редакції, запропонованій Позивачем.

5.5. Розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає наступне.

5.6. Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до частини першої статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

5.7. Основні засади регулювання земельних відносин, зокрема порядок передачі земельних ділянок в оренду, визначає Земельний кодекс України.

5.8. У свою чергу Законом України "Про оренду землі" врегульовано відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами у зв`язку з передачею її в користування та володіння.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (статті 1, 2 Закону України "Про оренду землі").

5.9. Стаття 33 цього закону у редакції, чинній до 16.07.2020, мала назву "Поновлення договору оренди землі" та передбачала, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина перша цієї статті).

5.10. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (частина друга статті 33 зазначеного Закону). До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проєкт додаткової угоди (частина третя статті 33 цього закону).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п`ята статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Частина шоста цієї статті встановлювала, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). А за приписами частини восьмої цієї статті Закону України "Про оренду землі" додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку; згідно з положеннями частини одинадцятої вказаної статті відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

У подальшому 16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340- ІХ (а відповідні положення пункту 8, з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень - із 16.07.2020), яким стаття 33 Закону України "Про оренду землі", що регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції, та стосується лише переважного права орендаря (частини 1- 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі"). Поновлення ж договору (частина 6 попередньої редакції статті 33 Закону України "Про оренду землі") тепер регулюється статтею 126-1 Земельного кодексу України.

Вказаним законом розділ IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнений абзацами 3 і 4 такого змісту:

"Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126-1Земельного кодексу України.

Правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".

5.11. Згідно з частиною другою статті 126-1 Земельного кодексу України якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається.

5.12. При цьому відповідно до частини першої статті 126-1 Земельного кодексу України умова щодо поновлення договору не може встановлюватися в договорі оренди землі, договорі про встановлення земельного сервітуту, договорах про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови щодо земельних ділянок державної та комунальної власності, крім випадків, якщо на таких земельних ділянках розташовані будівлі або споруди, що перебувають у власності користувача або набувача права користування земельною ділянкою.

5.13. Отже, зміст поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абзаці 4 Розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" базується саме на положеннях статті 126-1 Земельного кодексу України, що пов`язує можливість поновлення існуючого договору з наявністю у цьому договорі обов`язкової умови про його поновлення. У разі наявності такої умови договір поновлюється на такий самий строк і на таких саме умовах.

5.14. Натомість укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке передбачене частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 05.12.2019 № 340-IX, базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.

5.15. За змістом частин першої-п`ятої статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній як на момент ухвалення оспорюваного Рішення, так і при зверненні з позовом у цій справі), після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

5.16. Як вбачається з матеріалів справи, у спірних правовідносинах орендар (Позивач) своєчасно скерував до Ради заяву та проект додаткової угоди (за 6 місяців до закінчення строку дії Договору оренди), у той час як Рада розглянула заяву Позивача лише через понад п`ять років.

5.17. За таких обставин суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованих висновків, що наведене суперечить законодавчим принципам розумності та добросовісності.

5.18. Як наслідок, суди при розгляді спорів у подібних правовідносинах повинні враховувати презумпцію добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, при цьому такі добросовісність виконання сторонами договірних обов`язків і реалізація ними своїх прав є визначальним при оцінці правомірності позовних вимог. Про це неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.05.2020 у справі № 905/650/19, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі № 912/3810/16, посилаючись на закріплені у статтях 3, 509 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності як фундаментальні засади цивільного права, спрямовані, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

5.19. З урахуванням викладеного суди, оцінивши та дослідивши обставини справи, обґрунтовано встановили наявність підстав для продовження між сторонами договірних правовідносин, обумовлених Договором оренди. Як вже зазначалося, Позивач (орендар) завчасно висловив свій намір на поновлення Договору оренди землі на той самий строк (на десять років) і на тих самих умовах, звернувшись у встановленому законом та Договором порядку до Відповідача (орендодавця) з відповідною заявою та проектом додаткової угоди.

5.20. В силу вимог частини п`ятої статті 33 Закону України "Про оренду землі" орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

5.21. Як встановили суди, всупереч цим вимогам закону Відповідач значно порушив строк розгляду звернення орендаря з огляду як відносно дати подання вказаного звернення, так і з урахуванням моменту закінчення дії Договору оренди.

5.22. В такий спосіб суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували, що Рада порушила вказаний принцип та, як наслідок, межу поведінки учасників цивільних правовідносин, яких кожен із них зобов`язаний був сумлінно дотримуватися та передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

5.23. У межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.

5.24. Якщо ж власник такого рішення не прийняв, то за змістом статті 3 Цивільного кодексу України та статті 33 Закону України "Про оренду землі" землі орган державної влади чи місцевого самоврядування (власник) зобов`язаний провести з орендарем добросовісні переговори, тобто добросовісно спробувати досягти домовленостей з орендарем: запропонувати, наприклад, конкретний розмір орендної плати, інший строк оренди тощо. Якщо ж орган державної влади чи місцевого самоврядування знехтував обов`язком добросовісно провести переговори (наприклад, не розглянув протягом місяця лист-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки), то слід виходити з того, що такий орган зловживає своїм правом, порушуючи цим законні права орендаря. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.

5.25. З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що у спірних правовідносинах Радою було допущено порушення принципів добросовісності, справедливості та розумності, оскільки такі дії Відповідача фактично були направлені на неможливість дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є Позивач, який, у свою чергу, дотримався вимог законодавства та набув право "правомірного очікування" щодо продовження користування земельною ділянкою

5.26. Колегія суддів також відхиляє доводи Скаржника на "Галузеві Будівельні Норми України "Зупинки маршрутного транспорту. Загальні вимоги проєктування" як на підставу відмови Департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради у погоджені поновлення спірного договору оренди земельної ділянки для обслуговування зупиночного комплексу з вбудованим торговельним павільйоном, оскільки судами правомірно було встановлено, що сфера застосування цих норм обмежуються проектуванням зупинок маршрутних транспортних засобів, які є складовими автомобільних доріг загального користування і розташовані у межах смуги відведення автомобільної дороги.

5.27. Крім того, зазначені норми набрали чинності з 01.06.2018, тобто ще до звернення Позивача до Ради щодо продовження орендних відносин, що не позбавляло останню можливості вирішити звернення орендаря з урахуванням зазначених будівельних норм та одночасно з дотриманням передбачених законом і Договором строків.

5.28. Водночас згідно з наявним у справі витягом з Державного земельного кадастру від 11.04.2019 спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відведена для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з прибутку); категорія земель: землі житлової та громадської забудови. У свою чергу смуги відведення автомобільних доріг віднесені до земель транспорту, зокрема для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.

5.29. З огляду на відсутність обставин зміни цільового призначення спірної земельної ділянки Суд відхиляє доводи Скаржника щодо заборони розміщення на ній зупиночного комплексу як підставу для скасування судових рішень.

5.30. Наведене не суперечить, а узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у зазначених Скаржником постановах від 17.12.2019 у справі № 520/9231/18, від 30.0.2024 у справі № 906/1323/21, від 14.11.2023 у справі № 902/452/23, від 28.09.2020 у справі № 272/440/18.

5.31. Вищевикладене у сукупності свідчить не лише про недоведеність Відповідачем підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а і про відсутність підстав для формування висновку Верховного Суду про застосування будівельних норм при проектуванні зупинок маршрутних транспортних засобів, що розташовані у межах смуги відведення автомобільної дороги.

5.32. Колегія суддів також відхиляє доводи Скаржника про правову невизначеність, що ніби то матиме місце у випадку одночасної чинності рішення Миколаївської міської ради про відмову у продовженні Договору оренди та судового рішення про визнання такого договору укладеним, та додатково зазначає наступне.

Завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне для такого захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.01.2022 в справі №910/10784/16 виснувала, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У свою чергу обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16.

Тому за встановлених судами конкретних обставин саме цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що не відповідає критерію ефективності обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права та законного інтересу у вигляді визнання протиправним та скасування Рішення, оскільки не призведе до поновлення порушених прав орендаря.

Водночас Рішення міської ради вже вичерпало свою дію, тому доводи Скаржника про його чинність є безпідставними. Як наслідок, наведені Відповідачем обставини одночасного існування Рішення міської ради та судового рішення не ґрунтуються на фактах.

При цьому сам по собі такий спосіб захисту, як визнання укладеним договору оренди землі на запропонованих позивачем умовах, не потребує вжиття додаткових способів захисту.

5.33. За таких обставин Верховний Суд зазначає, що суди розглянули справу та вирішили спір з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Як наслідок, з урахуванням передбаченої статтею 129 Конституції України однієї з основних засад судочинства - обов`язковості судового рішення - підстав для скасування чи зміни оскаржуваних Радою рішення та постанови не вбачається.

5.34. В такий спосіб обґрунтування касаційної скарги Ради не спростовують зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які не суперечить, а, навпаки, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у зазначених Скаржником у касаційній скарзі постановах. Як наслідок, Відповідачем не доведено об`єктивно необхідних обставин для формування висновків Верховного Суду з порушених питань.

5.35. Інші доводи Скаржника не спростовують дотримання судами норм матеріального і процесуального права, зводяться виключно до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями та до спонукання Суду переоцінити встановлені обставини всупереч статті 300 Господарського процесуального кодексу України, тому не є підставами для їх скасування.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частина друга цієї ж статті застерігає від скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань.

6.5. За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувані постанова суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду є законними та не вбачає підстав для їх зміни чи скасування.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на заявника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.06.2025 у справі № 915/403/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко