суддів Великої Палати Верховного Суду Уркевича В. Ю., Банаська О. О., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ткача І. В.
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі № 910/4258/25 (провадження № 12-56гс25)
Обставини справи
1. 04 квітня 2025 року заступник Генерального прокурора (далі - прокурор), діючи в інтересах держави, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Київрада, відповідач-1) і Товариства з обмеженою відповідальністю «Протасів Яр» (далі - ТОВ «Протасів Яр», відповідач-2), в якому просив усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва у користуванні та розпорядженні землями загального користування населеного пункту в урочищі Протасів Яр у м. Києві, на яких облаштовано парк культури та відпочинку «Протасів Яр», шляхом:
- визнання незаконними та скасування рішень Київради від 02 жовтня 2001 року № 37/1471 «Про внесення доповнень до рішення Київської міської ради від 17 червня 1999 року № 284/385 «Про заходи щодо впорядкування земельних відносин у м. Києві» в частині доповнення переліку рішень, які втратили чинність, рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 31 травня 1966 року № 763/а та від 15 липня 2004 року № 424/1834 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Протасів Яр» для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-культурного та побутового призначення в кварталі вулиць Волгоградської, Докучаєвської, Протасів Яр, Солом`янської та в кварталі вулиць Протасів Яр, Миколи Амосова і Солом`янської у Солом`янському районі м. Києва» (далі - оспорювані рішення Київради);
- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі спірних земельних ділянок з припиненням речових прав ТОВ «Протасів Яр»;
- зобов`язання ТОВ «Протасів Яр» повернути спірні земельні ділянки, які розташовані в межах озеленених територій загального користування, територіальній громаді міста Києва.
2. Господарський суд міста Києва ухвалою від 10 квітня 2025 року залишив позов без руху, а ухвалою від 24 квітня 2025 року позовну заяву визнав неподаною та повернув її прокурору відповідно до частини четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у встановлений строк прокурор не усунув усіх недоліків позовної заяви, зокрема не надав суду документів щодо виконання приписів частини шостої статті 164 Господарського процесуального кодексу України.
3. Північний апеляційний господарський суд постановою від 17 вересня 2025 року ухвалу суду першої інстанції від 24 квітня 2025 року скасував, а матеріали справи повернув місцевому господарському суду для вирішення питання щодо відкриття провадження за позовною заявою.
4. Апеляційний господарський суд виходив з того, що суд першої інстанції помилково залишив позовну заяву без руху з підстав недодержання прокурором частини шостої статті 164 Господарського процесуального кодексу України і надалі хибно визнав неподаною та повернув прокурору позовну заяву на підставі частини четвертої статті 174 цього Кодексу, оскільки положення статті 164 Господарського процесуального кодексу України підлягали застосуванню в редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом до суду, тобто станом на 04 квітня 2025 року, коли ця стаття не містила частини шостої, яка була внесена до цього Кодексу Законом України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набрав чинності лише 09 квітня 2025 року, без нормативного встановлення її зворотної дії в часі.
5. ТОВ «Протасів Яр» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2025 року та залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2025 року у цій справі.
6. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 04 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Протасів Яр», а ухвалою від 01 грудня 2025 року передав справу № 910/4258/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частинами третьою та п`ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
7. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу № 910/4258/25 разом з касаційною скаргою ТОВ «Протасів Яр» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2025 року повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
8. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку (частина третя статті 34 Господарського процесуального кодексу України).
9. Ухвала Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2026 року мотивована, зокрема, відсутністю підстави, передбаченої частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, для передачі справи № 910/4258/25 на її розгляд.
10. Проте з наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду погодитися не можна з огляду на таке.
12. Так, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважав за необхідне відступити від викладеного в цих постановах правового висновку щодо можливості ретроспективного застосування Закону № 4292-ІХ у цілому, який набув чинності після подання до суду позовів про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади у справах, в яких суд першої інстанції не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
13. Натомість Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 14 січня 2026 року про повернення справи зазначила, що в усіх названих цивільних справах суд касаційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування нерухомого майна скасував судові рішення з направленням справи на новий судовий розгляд. При цьому Касаційний цивільнийсуд у складі Верховного Суду звернув увагу на те, що після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій набув чинності Закон № 4292-ІХ, і з огляду на ретроспективну дію його положень вказав, зокрема, що необхідно встановити, чи є останній набувач добросовісним, чи підлягає на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір.
14. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, в цих справах питання застосування Закону № 4292-ІХ виникло у зв`язку зі скасуванням ухвалених по суті судових рішень та передачею справи на новий розгляд через неповноту встановлення обставин справи, що є відмінним від справи № 910/4258/25, де необхідність застосування цього Закону постала на стадії вирішення питання про відкриття провадження, на якій суд не встановлює обставин справи, що є характерним для підготовчого провадження та судового розгляду, а лише перевіряє, чи відповідає позовна заява формальним вимогам для її розгляду (глава 2 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України).
15. Велика Палата Верховного Суду також вважала, що висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду нерелевантні до справи, яка розглядається, стосуються матеріально-правового аспекту проблематики правозастосування Закону № 4292-ІХ, а у справі № 910/4258/25 з огляду на предмет оскарження наявний процесуально-правовий аспект проблематики спірного питання, що колегія суддів залишила поза увагою.
17. На нашу думку, такі висновки є помилковими.
18. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
19. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб'єкти, об'єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов'язки цих суб'єктів.
20. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб'єктним та об'єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов'язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
21. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
22. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
24. Так, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 453/508/23 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міноборони до фізичної особи про витребування нерухомого майна та у справі № 570/5006/21 за позовом прокурора в інтересах держави в особі сільської ради до Головного управління Держгеокадастру та фізичних осіб про визнання незаконним та скасування наказу управління, скасування рішення державного реєстратора та витребування нерухомого майна (земельної ділянки) вказав, що Закон № 4292-ІХ, який набув чинності після розгляду справи судами, має ретроспективну дію, а тому при новому розгляді судам слід враховувати його положення, встановлювати, чи є останній набувач добросовісним, чи підлягає стягненню на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір тощо.
26. Водночас Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у справі № 910/4258/25 в ухвалі про її передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначив, що аналіз змісту положень Закону № 4292-ІХ дозволяє зробити висновок, що законодавець надав зворотну дію лише окремим положенням цього Закону, а саме: зворотна дія відповідним нормам матеріального права (статті 390, 391 Цивільного кодексу України) щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у справах про витребування майна у добросовісного набувача встановлена лише щодо справ, які розглядаються судами першої інстанції, до дня ухвалення судом рішення. Поряд з цим з урахуванням змісту частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України таке зворотне застосування не допускається для норм процесуального права (стаття 164 Господарського процесуального кодексу України) у разі прийняття судом першої інстанції справи до свого провадження до набрання чинності Законом № 4292-ІХ.
27. Відтак спірні правовідносини і в наведених цивільних справах, і в цій справі стосуються застосування пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, яким унормовано, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
28. За таких обставин оцінка правовідносин у згаданих раніше справах, розглянутих Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду,та в цій справі дає підстави для висновку про їх подібність з огляду на їх змістовийкритерій, який, як уже зазначалося, є основним, оскільки права й обов`язки сторін у спірних правовідносинах обумовлені одними нормами права, закріпленими Законом № 4292-ІХ, та стосуються можливості його ретроспективного застосування.
29. З огляду на викладене вважаємо, що існували передбачені частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України підстави для передачі справи № 910/4258/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка повинна була прийняти цю справу до розгляду.
Судді В. Ю. Уркевич