УХВАЛА

27 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 922/4746/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Кондратова І.Д., Кролевець О.А.

за участю секретаря судового засідання Дуб С.І.,

представників учасників справи:

від позивача: Колодочка Г.В.,

від відповідача: Бакулін А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест"

на рішення Господарського суду Харківської області (Ємельянова О.О.)

від 07.05.2025

та постанову Східного апеляційного господарського суду (Шутенко І.А., Гребенюк Н.В., Слободін М.М.)

від 26.08.2025 року (повний текст складено 04.09.2025)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест"

до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"

про стягнення коштів,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" (далі - Позивач, Скаржник) звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (далі - Відповідач), в якому просить:

- стягнути з Відповідача на користь Позивача індекс інфляції у розмірі 1223380,01 грн та 3% річних у розмірі 386388,71 грн, що нараховані на заборгованість, яка стягнена рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2020 року у справі №922/2387/20;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача індекс інфляції у розмірі 2608,42 грн та 3% річних у розмірі 828,76 грн, що нараховані на заборгованість, яка стягнена додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 року у справі №922/2387/20;

- в порядку частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язати орган, що здійснюватиме примусове виконання, нарахувати Відповідачу інфляційні втрати, та 3% річних, як це передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, відповідно до визначених у прохальній частині періодів та розрахунків;

- стягнути з Відповідача суму судового збору у розмірі 24198,09 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Позивач за договором про відступлення права вимоги від 10.01.2023 набув право вимоги до Відповідача за договором №238-16/663-ВК (далі - Договір) від 24.10.2019 у сумі 1833691,39 грн, що стягнуті рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2020 та додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 у справі №922/2387/20, які не виконані станом на момент звернення з позовом у даній справі.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 у справі №922/4746/24 ухвалено стягнути з Відповідача на користь Позивача індекс інфляції у розмірі 1201715,23 грн, 1% річних у розмірі 71362,53 грн та судовий збір у розмірі 19096,17 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

4. Рішення суду мотивовано таким:

- чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків;

- наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, на які заборгованість за грошовим зобов`язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення. Кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання;

- положення статей 3, 509, 625 Цивільного кодексу України, передбачають нарахування збитків від інфляції та 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати, 3% річних, пеню, що нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 року у справі № 916/2889/13);

- 3% річних та збитки від інфляції не можуть бути нараховані на суму витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вказані суми не є заборгованістю, яка утворилась внаслідок невиконання боржником зобов`язань за договорами. Отже, правомірним є нарахування річних та інфляційних втрат виключно на суму основного боргу. Нарахування 3% річних та збитків від інфляції на встановлену рішенням суду заборгованість, до складу якої, окрім основного боргу, входять суми 3% річних, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності (пункт 48-50 постанови Верховного Суду від 15.11.2019 року у справі № 905/1753/18);

- враховуючи те, що грошове зобов`язання виникло до ухвалення судового рішення по суті спору та не припинилося внаслідок набрання ним законної сили, нарахування річних та інфляційних, згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум річних, пені та інфляційних втрат, а не як зазначено Позивачем на загальну суму, стягнуту за рішенням суду, у тому числі і на судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу;

- сторони у спірному договорі погодили нарахування 1% річних у разі порушення Відповідачем грошових зобов`язань, тому підлягають стягненню річні у розмірі, який встановлено саме вказаним договором, а не як вважає Позивач у розмірі 3%;

- предметом позову у даній справі є стягнення річних та збитків від інфляції, нарахованих за невиконання Відповідачем рішення суду у справі № 922/2387/20, яким було стягнуто суму основного боргу, у зв`язку із чим положення частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України в даному випаду застосуванню не підлягають;

- з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, та про стягнення із відповідача 1 % річних у розмірі 71362,53 грн. (нарахованих на суму основного боргу, стягнуту рішенням суду від 07.10.2020 року у справі № 922/2387/20 у загальному розмірі 1736614,84 грн. за період з 07.10.2020 року по 15.11.2024 року) та інфляційні втрати у розмірі 1201715,23 грн. (нарахованих на суму основного боргу, стягнуту рішенням суду від 07.10.2020 року у справі № 922/12387/20 у загальному розмірі 1736614,84 грн. за період з 07.10.2020 року по 25.12.2024 року).

5. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 апеляційну скаргу Позивача задоволено частково:

- рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 у справі №922/4746/24 скасовано в частині стягнення 77703,42 грн втрат від інфляції та прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих вимог;

- рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 у справі №922/4746/24 скасовано в частині відмови у стягненні відсотків річних у розмірі 1897,95 грн та прийнято в цій частині нове рішення, яким вимоги в цій частині задоволено;

- викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (61037, м. Харків, просп. Героїв Харкова, 199, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОІНВЕСТ" (49044, м. Дніпропетровськ, вул. Шевченко, буд. 17, ) індекс інфляції у розмірі 1124011,81 грн, 1% річних у розмірі 73260,48грн, та судовий збір у розмірі 17959,08 грн".

- в іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 у справі №922/4746/24 залишено без змін;

- в іншій частині вимог апеляційної скарги відмовлено.

6. Вказана постанова суду апеляційної інстанції мотивована, зокрема, таким:

- у разі неналежного виконання (прострочення) підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини 2 статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19;

- у постанові від 26.06.2020 року у справі №905/21/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення; тому нарахування у цій справі інфляційних втрат має бути здійснено з урахуванням суми основного боргу та інфляційної складової, стягнутої у межах справи №922/2387/20;

- Позивачем нараховані та заявлені до стягнення втрати від інфляції за період з 07.10.2020 по 15.11.2024, разом з тим місцевий господарський суд здійснив власний розрахунок втрат від інфляції за період з 07.10.2020 по 25.12.2024. Отже, місцевий господарський суд, помилившись у заявленому позивачем періоді, здійснив розрахунок втрат від інфляції за період, який перевищує період, заявлений у позові, що є виходом за межі заявлених вимог, що підлягає виправленню під час апеляційного провадження;

- нарахування відсотків річних мають обчислюватися винятково від суми основного боргу до його повного погашення, без урахування вже присуджених пені, річних чи інфляційних втрат;

- сторонами у зобов`язанні установлений та погоджений інший розмір відсотків річних, а саме 1%, а не 3%, тому суд правомірно здійснив розрахунок відсотків у розмірі 1%;

- суд першої інстанції здійснив власний розрахунок річних за період 07.10.2020-15.11.2024, тоді як річні заявлені Позивачем за період з 07.10.2020 по 25.12.2024;

- з огляду на те, що вимоги щодо стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу виникли з рішення суду, а не з Договору, на підставі якого Позивач обґрунтовує своє право вимоги відповідно до договору відступлення права вимоги, право вимоги на суму, стягнуту додатковим рішенням, не могло перейти до Позивача на підставі зазначеного Договору;

- щодо позовних вимог про нарахування інфляційних втрат та 3% річних до повного погашення боргу в порядку частини 10 статті 238 ГПК, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її застосування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та правова позиція іншого учасника справи

7. 25 вересня 2025 року Скаржник (Позивач), із використанням підсистеми "Електронний суд", подав касаційну скаргу на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 року у справі №922/4746/24 в частині відмовлених в задоволенні вимог на загальну суму 195308,49 грн, в якій просить зазначені судові рішення в частині незадоволених вимог на загальну суму 195308,49 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Відповідача на користь Позивача: індекс інфляції у розмірі 1182763,65 грн, 1% річних у розмірі 75185,52грн, 3% річних у розмірі 12970,05 грн. Судові витрати покласти на Відповідача.

8. Підставою касаційного оскарження Скаржник визначив пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме:

- застосування судами першої та апеляційної інстанцій частини 2 статті 625 ЦК України без врахування висновків Верховного суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), відповідно до якої інфляційні втрати та відсотки річних є складовою частиною простроченого грошового зобов`язання, що призвело до безпідставного ненарахування судами інфляційних збитків на раніше нараховані інфляційні збитки і відсотки річних та ненарахування відсотків річних на інфляційні збитки, нараховані за наступний заявлений період прострочення, а відповідно до не повного відновлення знеціненого простроченого грошового зобов`язання;

- застосування судами першої та апеляційної інстанцій частини 2 статті 625 ЦК України без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), відповідно до якої норми статті 625 ЦК України поширюються на будь-яке грошове зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, що призвело до безпідставного не нарахування інфляційних збитків і відсотків річних на прострочену суму грошових зобов`язань, що виникла в результаті трансформації стягнутої за рішенням суду суми.

9. 15 грудня 2025 року Відповідач, із використанням підсистеми "Електронний суд", подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги; залишити без змін постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 у цій справі №922/4746/24; судові витрати покласти на Позивача.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

10. Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2020 у справі №922/2387/20 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Юнікон" до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Юнікон" заборгованість у розмірі 1 736614, 84 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 26 502, 81 грн., суму 1% річних у розмірі 5202,61 грн., пеню у розмірі 33844,55 грн. , а також судовий збір у розмірі 27526,58 грн.

11. Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 у справі №922/2387/20 заяву (вх.№23994 від 15.10.2020) представника Приватного акціонерного товариства "Юнікон" задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Юнікон" суму витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. В іншій частині відмовлено.

12. 30.10.2020 на виконання рішення суду у справі №922/2387/20 судом було видано відповідний наказ (сума стягнення (всього): 1829691,39 грн).

13. 24.11.2020 на виконання додаткового рішення суду у справі №922/2387/20 судом було видано відповідний наказ (сума стягнення (всього): 4000,00 грн).

14. Наказ від 30.10.2020 на примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.10.2020 року у справі №922/2387/20 було пред`явлено до виконання, про що свідчить постанова Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 про стягнення 1829691,39грн.

15. Наказ від 24.11.2020 року на примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 року у справі №922/2387/20 було пред`явлено до виконання, про що свідчить постанова Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 про стягнення 4000,00грн.

16. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2021 заяву (вх.№20556 від 06.09.2021) представника Приватного акціонерного товариства "Юнікон" про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено. Замінено боржника - Державне підприємство "Завод "Електроважмаш" його правонаступником - Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш" у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 30.10.2020 у справі №922/2387/20 про стягнення з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Юнікон" заборгованості у розмірі 1736614,84грн, суми інфляційних втрат у розмірі 26502,81грн, суми 1% річних у розмірі 5202,61грн, пені у розмірі 33844,55грн, а також судового збору у розмірі 27526,58грн. Замінено боржника - Державне підприємство "Завод "Електроважмаш" його правонаступником - Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш" у виконавчому провадженні НОМЕР_3 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 24.11.2020 у справі №922/2387/20 про стягнення з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Юнікон" суми витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00грн.

17. 10 січня 2023 року між АТ "Юнікон" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги.

18. Відповідно до пунктів 1.1. та 1.2.15. договору первісний кредитор відступає новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до покупця - ДП "Завод "Електроважмаш", правонаступником якого є АТ "Електроважмаш", за договором №238- 16/663-ВК від 24.10.2019 року у сумі 1833691,39грн, що стягнена рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2020 та додатковим рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 у справі №922/2387/20.

19. Ухвалою суду від 28.08.2024 заяву (вх.№18960 від 29.07.2024) представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено. Замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 30.10.2020 у справі №922/2387/20 з Приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН" на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОІНВЕСТ". Замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні НОМЕР_2 з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 24.11.2020 у справі №922/2387/20 з Приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН" на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОІНВЕСТ". Замінено сторону (боржника) у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 30.10.2020 у справі № 922/2387/20 з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини". Замінено сторону (боржника) у виконавчому провадженні НОМЕР_2 з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 24.11.2020 у справі №922/2387/20 з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини".

20. Невиконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.10.2020 та додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2020 у справі №922/2387/20 зумовили звернення ТОВ "Євроінвест" з позовом у цій справі №922/4746/24.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

21. Верховний Суд перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.

22. Підставою касаційного оскарження Скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказав, що суди попередніх інстанції застосували частину 2 статті 625 ЦК України без врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц та від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц.

23. Суд зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

24. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

25. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.

26. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

27. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

28. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

29. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

30. Предметом спору у справі, що розглядається, є вимога про стягнення з Відповідача інфляційних втрат та 3% річних, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, нарахованих на суму, стягнуту за судовими рішеннями у справі №922/2387/20, що включає основну заборгованість, інфляційні втрати, 1% річних, пеню, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

31. Перевіривши доводи Скаржника та проаналізувавши постанови Верховного Суду, наведені у касаційній скарзі, в контексті подібності правовідносин та встановлених судами обставин справи, Суд дійшов наступних висновків.

32. У справі № 296/10217/15-ц розглядався цивільний спір про визнання договорів недійсними, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, де позивачка просила визнати недійсними попередній договір про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, договори про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу; стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 48 тис. доларів США, сплачені позивачкою на виконання попереднього договору, збитки, 3 % річних, інфляційні втрати, відшкодувати моральну шкоду та судові витрати. Справа № 296/10217/15-ц була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на виключну правову проблему через невизначеність у судовій практиці щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України до випадків порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, а також з огляду на необхідність відступити від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду (постановах колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2019 року у справі № 910/15951/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15714/18, постанові Великої Палати від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19)).

33. У постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"За змістом цієї норми закону [частини другої статті 625 ЦК України] нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Установивши, що свій обов`язок повернути аванс позивачці відповідачка не виконала, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з останньої 3 % річних від простроченої суми.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти".

34. У справі, що розглядається, предметом спору не є повернення авансу, а предметом порушення грошового зобов`язання не є грошові кошти з визначенням еквівалента в іноземній валюті. Натомість у цій справі предметом спору є нарахування 3% річних та інфляційних втрат на грошову суму, належну до стягнення на підставі рішення суду, до якої включено, крім основного боргу, пеню, нарахування 1% річних та інфляційних втрат на час ухвалення судового рішення.

35. Таким чином, обставини у справі, що розглядається, не є подібними до обставин у справі № 296/10217/15-ц. З аналізу вказаної Скаржником постанови вбачається, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц не формулювала висновків стосовно нарахування на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат на будь які суми, які не є основною заборгованістю за договором.

36. Отже, посилання Скаржника на постанову від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц є необґрунтованим з огляду на нерелевантність вказаної судової практики.

37. У цивільній справі № 703/2718/16-ц розглядалася вимога про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних внаслідок невиконання грошового зобов`язання на відшкодування моральної шкоди. За обставинами справи рішенням суду було стягнуто з відповідача 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідач відмовився добровільно виконувати вказане рішення суду, тому воно було виконане примусово зі спливом значного часу.

38. Справу № 703/2718/16-ц було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 ЦПК України, яка передбачає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, оскільки відповідач касаційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що він є суб`єктом владних повноважень, а спір, який виник між сторонами у справі, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

39. У постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказавши, що спір у цій справі не можна вважати публічно-правовим, зазначила:

"Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, які передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу), так і підстави відповідальності за завдану моральну шкоду (стаття 1167 ЦК України).

Справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства".

40. По суті спору у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що на підставі судового рішення про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди виникли грошові зобов`язання, не відповідають правовій природі грошового зобов`язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення. З набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Велика Палата Верховного Суду вважала помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.

41. У справі, що розглядається, правовідносини між сторонами не виникли з приводу відшкодування моральної шкоди. Крім того, у справі № 703/2718/16-ц не було спірним та не вирішувалося питання про нарахування інфляційних втрат та процентів річних на будь-які інші суми, крім тих, які присуджені як відшкодування моральної шкоди. Відтак, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, не можна вважати такими, що сформульовані щодо подібних правовідносин.

42. Отже, перевіривши доводи Скаржника, наведені у касаційній скарзі, Суд не знайшов підтверджень обґрунтованості тверджень щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

43. Доводи касаційної скарги з посиланням на вказані Скаржником та зазначені вище постанови Верховного Суду переважно зводяться до виокремлення Скаржником певних висновків Верховного Суду без урахування їх дійсного змісту та безвідносно до контексту, у якому такі висновки було зроблено.

44. Суд зауважує, що в жодному з наведених Скаржником та проаналізованих вище прикладів судової практики не розглядалася можливість нарахування процентів річних та інфляційних втрат на суму раніше нарахованих процентів річних та інфляційних втрат, а також на суму пені за прострочення цього ж грошового зобов`язання.

45. Отже, зважаючи на те, що наведена Скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 року у справі №922/4746/24.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

46. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

47. Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу (частина друга статті 296 ГПК України).

48. З урахуванням викладеного вище, касаційне провадження у цій справі, що відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Судові витрати

49. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, понесені Скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на нього.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" на рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 року у справі № 922/4746/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді І. Кондратова

О. Кролевець