ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2026 Справа № 914/3470/25

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛЬКОР»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙТІ ХАУЗ»

про: стягнення 144 793,73 грн.

без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ

12.11.2025р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛЬКОР» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙТІ ХАУЗ» про стягнення 144 793,73 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.

Дана ухвала суду була надіслана позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети, про отримання котрих матеріали справи містять відповідні довідки, підписані відповідальним працівником.

Крім того, процесуальний документ щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходиться у вільному доступі.

Таким чином, судом було вчинено всі можливі за даних обставин дії щодо належного повідомлення учасників справи про спір, що розглядається. Зважаючи на зазначене, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З 23.12.2025р. по 26.12.2025р. суддя Король М.Р. перебувала у відпустці.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

Позивач стверджує, що Відповідач не здійснив сплату обумовлених лізингових платежів своєчасно та в повному обсязі, чим порушив умови Договору.

Відповідач не використав наданого законом права на подання відзиву на позов та доказів.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

Лізингодавець Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛЬКОР» (Позивач) та лізингоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АЙТІ ХАУЗ» (Відповідач) уклали Договір фінансового лізингу №Л-25/10/1 від 10.01.2025 р. (надалі Договір фінансового лізингу).

Додатковою угодою №1 від 31.01.2025 року до Договору фінансового лізингу був змінений та встановлений уточнений графік лізингових платежів з оплати відшкодування предмету лізингу та відшкодування комісії, який був розподілений на 36 платежів, які підлягали оплаті у період з 10.01.2025 року по 20.01.2028 року, та платіж по викупу у розмірі 1 200,00 грн. станом на 20.01.2028 року. Загальна сума платежів на користь лізингодавця за весь період оплати за Графіком лізингових платежів складає 6 984 508,37 грн.

Позивач виконав обов`язки лізингодавця за Договором фінансового лізингу належним чином.

Об`єктом лізингу виступав Легковий автомобіль BMW X7 xDrive40dG07 2022 року випуску, передачу якого в фінансовий лізинг узгоджено Позивачем та Відповідачем у Додатку №1 від 10.01.2025 р. Специфікація об`єкту лізингу №1 до Договору фінансового лізингу, був придбаний Позивачем на підставі Контракту №U24-2717/1 від 13.01.2025р. з продавцем Приватне акціонерне товариство «АВТ БАВАРІЯ-ДНІПРОПЕТРОВСЬК».

Продавець передав товар Позивачу відповідно до Акту приймання-передачі №U25-111/1 від 24.01.2025р. Вартість товару, що є об`єктом лізингу, оплачена Позивачем на користь продавця у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією №1004 від 14.01.2025р. на суму 1 164 953,70 грн. та платіжною інструкцією №1029 від 23.01.2025р. на суму 3 518 913,67 грн.

Об`єкт лізингу було передано Відповідачу згідно Акту прийому-передачі №1 від 31.01.2025р., який є Додатком №5 до Договору фінансового лізингу.

Позивач стверджує про те, що Відповідач порушив умови Договору фінансового лізингу в частині своєчасного та повного проведення розрахунку з Позивачем відповідно до Графіку лізингових платежів: порушені зобов`язання по оплаті платежів з відшкодування вартості Об`єкту лізингу за платежами у Графіку лізингових платежів №8 - №9, які станом на 11.11.2025р. залишились частково не сплаченими. Таким чином загальна сума заборгованості з прострочених платежів №8 - №9 за Договором фінансового лізингу складає 139 613,21 грн. Детальний розрахунок заборгованості загальної суми боргу наведений у Розрахунку ціни позову, що доданий до позовної заяви.

Пункт 8.5 Договору лізингу передбачає, що у разі прострочення здійснення лізингового платежу Лізингоодержувач сплачує:

а)пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми чергового платежу, який був прострочений за кожен день затримки платежу, при цьому Сторони в порядку передбаченому ч. 6 ст. 232 ГК України погодили збільшити строк нарахування неустойки за даним договором до 3 (трьох) років);

b)4 % (чотири) відсотки річних в порядку передбаченому ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України;

c)30 % (тридцять) відсотків річних в порядку передбаченому ч.2 ст.536 Цивільного кодексу України у випадку, якщо період прострочення оплати лізингового платежу складає більше 60 (шістдесяти) календарних днів;

За розрахунком Позивача, станом на 11.11.2025р., заборгованість Відповідача з оплати індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних, 30% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ складає: індексація боргу 532,67 грн.; 4% річних 531,18 грн.; пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ 4 116,67 грн.

Детальний розрахунок заборгованості з нарахування індексу інфляції за весь час прострочення, 4% річних, 30% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ наведений у Розрахунку ціни позову, що додано до позовної заяви.

Позивач надіслав Відповідачу Вимогу про погашення заборгованості вих. №30102025/2 від 30.10.2025р. за Договором фінансового лізингу №Л-25/10/1 від 10.01.2025 р. та Розрахунок заборгованості стосовно інфляційного збільшення, 4% річних, 30% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за договором фінансового лізингу, що підтверджується Описом вкладення, накладною та фіскальним чеком. Станом на дату подання позовної заяви Відповідач відповідь на зазначену вимогу не надав, заборгованість не сплатив.

Наведене стало підставою для звернення Позивача з позовом до господарського суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як слідує з матеріалів справи, Позивач виконав обов`язки лізингодавця за Договором фінансового лізингу належним чином.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

У статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Обов`язок своєчасної сплати лізингових платежів лізингоодержувачем передбачено умовами договору фінансового лізингу, підпунктом 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені статтею 193 Господарського кодексу України.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як слідує з матеріалів справи, в порушення умов договору та графіку платежів, Відповідач своєчасно та в повному обсязі не сплатив лізингові платежі.

Станом на 11.11.2025р., заборгованість Відповідача склала 139 613,21 грн.

Відповідач наявності заборгованості зі сплати основного боргу у розмірі 139 613,21 грн не спростував, відзиву на позовну заяву у строк, визначений законом і судом, не подав, проти позову не заперечив, власного контррозрахунку не надав, доказів погашення заборгованості до матеріалів справи не надано.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем, факт порушення графіку сплати лізингових платежів. Дана обставина свідчить про порушення умов договору фінансового лізингу №Л-25/10/1 від 10.01.2025 р.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за лізинговими платежами в розмірі 139 613,21 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 4% річних, та пені суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Частина 2 вказаної норми визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань, зокрема можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти річних.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1)припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2)зміна умов зобов`язання;

3)сплата неустойки;

4)відшкодування збитків та моральної шкоди.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З матеріалів справи слідує, що Позивач звертався до Відповідача із вимогою про сплату заборгованості за лізинговими платежами, проте, вказані вимоги залишені Відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд перевірив розрахунок інфляційних втрат, 4% річних, пені та встановив, що інфляційні втрати, 4% річних, пеня розраховані вірно та підлягають стягненню в заявленому розмірі.

Згідно зі статтями 628, 629 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто, сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати штрафні санкції, їх кількість, вид, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовується неустойка, тощо.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України слідує, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020р..

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем обставин справи не заперечено, доказів оплати заборгованості за взятими зобов`язаннями не надано.

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, обставин справи та вказаних правових положень, суд вважає, що в даному випадку має місце порушення умов договору фінансового лізингу в частині своєчасної та повної сплати за лізинговими платежами, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №2181 від 11.11.2025р. на суму 2 422,40 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙТІ ХАУЗ» (місцезнаходження: Україна, 79033, м.Львів, вул.Шевченка Т., буд. 62; ідентифікаційний код: 44835655) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛЬКОР» (місцезнаходження: Україна, 49044, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул.Шулика Івана, будинок 2, офіс 302; ідентифікаційний код: 44551912) суму заборгованості у розмірі 144 793,73 грн., що складається з: заборгованості по відшкодуванню вартості предмету лізингу у розмірі

139 613,21 гривень; інфляційні втрати у розмірі 532,67 гривень; 4% річних у розмірі 531,18 гривень; пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 4 116,67 гривень та 2 422,40 грн судового збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.