УХВАЛА

28 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 907/1068/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон»

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2025

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон»

про стягнення 336 606,84 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон» (далі - ТОВ «Карпат - Вин Еталон», відповідач, скаржник) 21.01.2026 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі №907/1068/24 в частині стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат, процентів річних та судових витрат скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення про зменшення розміру штрафних санкцій. Крім того, скаржник просить зупинити виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2026 для розгляду справи №907/1068/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

До Верховного Суду від ТОВ «Карпат - Вин Еталон» 26.01.2026 через Електронний суд надійшла заява, у якій просить долучити до матеріалів справи №907/1068/24 платіжну інструкцію від 26.01.2026 №4852 про сплату судового збору.

З матеріалів касаційної скарги та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна» (далі - ТОВ «Рабен Україна», позивач) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовними вимогами про стягнення з ТОВ «Карпат - Вин Еталон» 336 606,84 грн, з яких: 239 012,66 грн заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору транспортного експедирування в частині своєчасної оплати наданих транспортно-експедиторських послуг, 25 747,21 грн - пені, 14 154,23 грн - інфляційних нарахувань, 9 890,21 грн - 10% річних та 47 802,53 грн - штрафу.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 14.03.2025 позов задовольнив частково; стягнув з ТОВ «Карпат - Вин Еталон» на користь ТОВ «Рабен Україна» 204 012,66 грн - боргу; 25 747,21 грн - пені; 14 154,23 грн - інфляційних нарахувань; 9 890,21 грн - 10% річних; 47 802,53 грн - штрафу; 4 210,00 грн - витрат зі сплати судового збору; закрив провадження у справі, в частині позовних вимог про стягнення 35 000,00 грн боргу, на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Західний апеляційний господарський суд постановою від 08.01.2026, залишив без змін рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2025 у справі №907/1068/24; стягнув з ТОВ «Карпат - Вин Еталон» на користь ТОВ «Рабен Україна» витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000,00 грн.

Судові рішення мотивовані доведеністю позовних вимог, а провадження в частині позовних вимог про стягнення 35 000,00 грн закрито за відсутністю предмета спору.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття / відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ТОВ «Карпат - Вин Еталон» в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №907/1068/24 є стягнення 336 606,84 грн, з яких: 239 012,66 грн заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору транспортного експедирування в частині своєчасної оплати наданих транспортно-експедиторських послуг, 25 747,21 грн - пені, 14 154,23 грн - інфляційних нарахувань, 9 890,21 грн - 10% річних та 47 802,53 грн - штрафу, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2024 рік - 1 514 000,00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. Суд зауважує, що підстави касаційного оскарження передбачені частиною другою статті 287 ГПК України не є тотожними з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, як випадки можливості касаційного оскарження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, випадки касаційного оскарження не є тотожними з підставами касаційного оскарження.

У частині четвертій статті 11 ГПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим Суд також враховує позицію, висловлену ЄСПЛ в ухвалі від 09.10.2018 щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, застосування наявності / відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі є передбачуваним.

ТОВ «Карпат - Вин Еталон» у касаційній скарзі зазначає про те, що: суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які передбачають право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі їх неспівмірності з наслідками порушення зобов`язання; суди, відмовляючи у зменшенні розміру штрафних санкцій, не повно дослідили, не надали належної оцінки доводам відповідача, чим порушили вимоги статей 86, 236, 238 ГПК України.

Суд, оцінюючи доводи скаржника, звертає увагу, що право суду вирішувати питання про зменшення розміру штрафних санкцій, встановлених договором, закріплено законодавчо.

Виходячи із статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України зменшення розміру заявленої до стягнення грошової суми на підставі положень статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України є правом суду і суд на власний розсуд у порядку статті 86, 236 ГПК України вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд також враховує правову позицію викладену в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 та від 16.10.2024 у справі №911/952/22.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин. При цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Водночас у поданій касаційній скарзі скаржник не зазначив жодних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, які передбачають випадки касаційного оскарження як виключення із загального правила, з огляду на те, що ця справа з ціною позову, що менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь однієї зі сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду цієї справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, скаржник не продемонстрував наявність виключних випадків, які за положеннями ГПК України могли вимагати касаційного перегляду справи.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, касаційна скарга ТОВ «Карпат - Вин Еталон» у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дає підстав для висновку про те, що вона (касаційна скарга) стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Отже випадків, з яких би вбачалось необхідність перегляду цієї справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Карпат - Вин Еталон» на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі №907/1068/24 в оскаржуваній частині, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, заявлене клопотання про зупинення виконання спірних судових рішень не розглядається.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон» на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі №907/1068/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов