ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/3222/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача - Суткового А. М. (адвоката, в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кушніра Богдана Мироновича

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025, додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 (колегія суддів: Бонк Т. Б. - головуюча, Бойко С. М., Якімець Г. Г.) і рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 (суддя Ділай У. І.) у справі

за позовом Фізичної особи - підприємця Кушніра Богдана Мироновича

до Заболотцівської сільської ради Золочівського району Львівської області

про визнання додаткової угоди до договору оренди землі укладеною, визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Фізична особа - підприємець Кушнір Богдан Миронович (далі - ФОП Кушнір Б. М.) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Заболотцівської сільської ради Золочівського району Львівської області (далі - Заболотцівська сільська рада) про:

- визнання додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 20.02.2008 укладеною (в редакції, зазначеній у прохальній частині позову);

- визнання незаконним та скасування рішення Заболотцівської сільської ради від 19.11.2024 № 1503 "Про поновлення терміну дії договору оренди землі", яким відмовлено Кушніру Б. М. у поновленні терміну дії договору оренди землі.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ФОП Кушнір Б. М. зазначав, що відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" подавав заяви від 27.09.2023, від 19.04.2024, від 28.10.2024 до Заболотцівської сільської ради, посилаючись на переважне право орендаря на укладення договору оренди на новий строк - на 15 років. ФОП Кушнір Б. М. стверджував, що звертався із заявою Заболотцівської сільської ради про укладення договору оренди на новий строк разом із проектом додаткової угоди. Проте, як зазначав позивач, відповідач не розглядав на сесії питання щодо укладення договору оренди на новий строк, а розглянув лише питання щодо поновлення договору оренди землі відповідно до статті 32-1 Закону України "Про оренду землі". Як зазначав позивач, у подальшому відповідач спірним рішенням відмовив Кушніру Б. М. у поновленні терміну дії договору оренди № б/н від 20.02.2008 на новий строк - на 15 років. Проте, на думку позивача, відповідач не відмовив позивачу саме у праві на укладення договору оренди на новий строк відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки ФОП Кушнір Б. М. продовжував користуватися земельною ділянкою на підставі договору оренди землі б/н від 20.02.2008, відповідач приймав рішення протягом 2023 та 2024 років про поновлення договору оренди землі і визнав, що додаткова угода не була підписана з технічних причин. Тому, на думку позивача, угода, подана разом із заявою від 27.09.2023, відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" у порядку реалізації переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк на 15 років є укладеною.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.06.2025, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі № 914/3222/24, відмовлено в задоволенні позову ФОП Кушніра Б. М.

2.2. Відмовляючи в задоволенні позову ФОП Кушніра Б. М., суд першої інстанції виходив із того, що рішеннями Заболотцівської сільської ради від 05.05.2023 № 1180, від 20.10.2023 № 1277, від 04.07.2024 № 1442 було продовжено строк дії договору оренди землі від 20.02.2008 кожного разу на 6 місяців. Тому суд першої інстанції зазначив, що позивач скористався правом на поновлення спірного договору оренди, а орган місцевого самоврядування прийняв рішення про продовження договору. Як виснував суд першої інстанції, сторони узгодили можливість продовження цього договору саме на певний строк - 6 місяців, проте ФОП Кушнір Б. М. звернувся з позовними вимогами про визнання додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 20.02.2008 укладеною на 15 років. Суд першої інстанції зазначив, що 20.02.2023 є датою закінчення дії договору оренди землі від 20.02.2008 й саме із цієї дати (20.02.2023) слід відраховувати шестимісячний строк продовження його дії відповідно до рішень сільської ради від 05.05.2023 № 1180, від 20.10.2023 № 1277, від 04.07.2024 № 1442.

Суд першої інстанції також установив, що в Державному земельному кадастрі щодо спірної земельної ділянки відсутні відомості про укладення додаткових угод та про реєстрацію права оренди за ФОП Кушніром Б.М. відповідно до наведених рішень органу місцевого самоврядування. При цьому суд першої інстанції зазначив, що згідно з рішеннями сільської ради від 05.05.2023 № 1180, від 20.10.2023 № 1277, від 04.07.2024 № 1442 саме на ФОП Кушніра Б. М. було покладено обов`язок забезпечити внесення відповідних змін до договору оренди землі, проте цього зроблено не було та в Державному земельному кадастрі дані щодо продовження дії договору не відображені.

За висновком суду, нездійснення державної реєстрації додаткової угоди від 12.05.2023 до укладеного сторонами договору оренди землі свідчить про те, що вона не набрала чинності для сторін, тому права та обов`язки за додатковою угодою не виникли; договір оренди землі від 20.02.2008 та речове право оренди на земельну ділянку - припинені. Суд першої інстанції зазначив, що позивач втратив право на укладення договору оренди на новий строк шляхом реалізації переважного права, тому правових підстав для скасування рішення Заболотцівської сільської ради від 19.11.2024 № 1503, яким відмовлено Кушніру Б. М. у поновленні терміну договору оренди землі, немає. При цьому суд першої інстанції заначив, що позивач не надав доказів, якими порушується його право відповідачем, тому суд дійшов висновку про відсутність порушення суб`єктивного права позивача, що підлягає судовому захисту в цьому спорі.

Суд першої інстанції виснував, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами дотримання ним вимог чинного законодавства для укладення договору оренди землі на новий строк. Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ФОП Кушніра Б. М., оскільки зазначив про відсутність порушення суб`єктивного права позивача, що підлягає судовому захисту у цьому спорі.

2.3. Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що рішення місцевого господарського суду ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві, тому дійшов висновку, що підстав для його скасування немає. При цьому суд апеляційної інстанції констатував, що зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

2.4. Західний апеляційний господарський суд ухвалив додаткову постанову від 19.09.2025 у справі № 914/3222/24, якою заяву Заболотцівської сільської ради б/н від 06.09.2025 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково, стягнув з ФОП Кушніра Б. М. на користь Заболотцівської сільської ради 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті в задоволенні заяви Заболотцівської сільської ради б/н від 06.09.2025 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд відмовив.

2.5. Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи заяву Заболотцівської сільської ради б/н від 06.09.2025 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, встановив, що від відповідача надійшла заява, в якій він просив суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з позивача 33 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, складність справи, а також враховуючи те, що правова позиція відповідача викладена у відзиві на апеляційну скаргу вже була сформована до апеляційного розгляду справи, а доказів здійснення представником додаткового комплексного вивчення юридичної природи спірних правовідносин суду апеляційної інстанції не надано, дійшов висновку про зменшення заявлених витрат на професійну правничу допомогу з 30 000,00 грн до 5000,00 грн. Керуючись критеріями співмірності, розумності розміру заявлених витрат, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення заявленої суми витрат за участь адвоката в одному судовому засіданні з 3000,00 грн до 1000, 00 грн.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. ФОП Кушнір Б. М., не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі № 914/3222/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ФОП Кушніра Б. М.

Крім того, ФОП Кушнір просить скасувати додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 у справі № 914/3222/24 в частині стягнення з ФОП Кушніра Б. М. 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення у цій частині про відмову у задоволені заяви Заболотцівської сільської ради про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

3.2. ФОП Кушнір Б. М., звертаючись із касаційною скаргою, зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду:

- викладених у постановах від 10.01.2024 у справі № 390/964/21, від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, щодо здійснення державної реєстрації права оренди за договором оренди, укладеним до 01.01.2013;

- викладених у постановах від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 23.03.2016 у справі № 6-146цс16, від 05.06.2019 у справі № 709/433/17, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, щодо поновлення договору оренди землі на новий строк.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно наявності порушеного переважного права орендаря на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк за наявності додаткової угоди про поновлення дії договору, підписаної після 01.01.2013, у разі нездійснення її державної реєстрації. Скаржник також зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно створення (зміни) прав і обов`язків для сторін договору оренди землі на підставі додаткової угоди до договору оренди землі, яка підписана представниками сторін після 01.01.2013, у разі нездійснення її державної реєстрації.

Крім того, скаржник зазначає, що для врегулювання питання під час тимчасового обмеження переважного права на укладення договору оренди землі на той самий строк можливим є застосування норми права у подібних, на думку скаржника, правовідносинах, зокрема, положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

ФОП Кушнір Б. М. також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень не звернули увагу і не надали оцінки добросовісній поведінці землекористувача ФОП Кушніра Б. М. Скаржник при цьому зазначає, що між сторонами склалися довготривалі правовідносини щодо оренди земельної ділянки. На думку скаржника, оскільки він подавав заяви від 27.07.2022, від 27.09.2023, від 19.04.2024 та від 28.10.2024 відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" на укладення договору оренди на новий строк 15 років разом із проектом додаткової угоди, відповідач не заперечував щодо продовження користування земельною ділянкою, на сесії ухвалював рішення про продовження строку дії договору оренди землі від 20.02.2008, тому договір оренди було укладено на той самий строк і на тих самих умовах.

3.3. ФОП Кушнір Б. М., обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 у справі № 914/3222/24, зазначає про порушення судом апеляційної інстанції частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначає, що оскаржувана ним додаткова постанова суду апеляційної інстанції суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, від 08.04.2021 у справі №922/2321/20, від 13.02.2019 у справі №756/2114/17.

3.4. Заболотцівська сільська рада у відзиві на касаційну скаргу просить рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025, додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 у справі № 914/3222/24 залишити без змін, а касаційну скаргу ФОП Кушніра Б. М. - без задоволення. На думку відповідача, всі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, процитовані позивачем, не є релевантними для застосування у справі № 914/3222/24.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 20.02.2008 між Підгорецькою сільською радою та підприємцем Кушніром Богданом Мироновичем було укладено договір оренди від 20.02.2008 № б/н на земельну ділянку, кадастровий номер :06:001:0001, площею 0,0100 га, строком на 15 років для встановлення та обслуговування торгового кіоску, реєстраційний номер 26 від 09.06.2008.

4.2. Пунктом 8 цього договору передбачено, що договір укладено терміном на 15 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

4.3. Суд першої інстанції встановив, що, як зазначено в позові, з дати державної реєстрації договору оренди, тобто з 09.06.2008, почався відлік строку дії договору оренди.

4.4. 27.07.2022 ФОП Кушнір Б. М. звернувся до Заболотцівської сільської ради з клопотанням про продовження (поновлення) договору оренди № б/н від 20.02.2008.

4.5. Рішенням Заболотцівської сільської ради від 05.05.2023 № 1180 "Про поновлення договору оренди землі" було вирішено: продовжити термін договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0001 на 6 місяців; ФОП Кушніру Б. М. забезпечити внесення відповідних змін до договору оренди землі. На виконання цього рішення Заболотцівської сільської ради 12.05.2023 була укладена та підписана сторонами додаткова угода про продовження договору оренди № б/н від 20.02.2008 на 6 місяців.

4.6. Позивач повторно звернувся до Заболотцівської сільської ради із заявою від 27.09.2023 про продовження (поновлення) договору оренди землі на новий строк, посилаючись на переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк.

4.7. Рішенням Заболотцівської сільської ради від 20.10.2023 № 1277 "Про поновлення договору оренди землі" було вирішено: продовжити термін договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0001 на 6 місяців; ФОП Кушніру Б. М. забезпечити внесення відповідних змін до договору оренди землі.

4.8. 19.04.2024 позивач повторно звернувся до Заболотцівської сільської ради із заявою про продовження (поновлення) договору оренди землі на новий строк, посилаючись на переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк.

4.9. Рішенням Заболотцівської сільської ради від 04.07.2024 № 1442 "Про поновлення договору оренди землі" було вирішено: продовжити термін договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:001:0001 на 6 місяців; ФОП Кушніру Б. М. забезпечити внесення відповідних змін до договору оренди землі.

4.10. 28.10.2024 позивач повторно звернувся до Заболотцівської сільської ради із заявою про продовження договору оренди землі на новий строк із використанням переважного права орендаря.

4.11. Рішенням Заболотцівської сільської ради від 19.11.2024 № 1503 "Про поновлення договору оренди землі" було вирішено відмовити Кушніру Б. М. у поновленні терміну договору оренди землі у зв`язку з вилученням земельної ділянки для надання її в постійне користування Львівській національній галереї мистецтв імені Б. Г. Возницького для відновлення історичного ареалу комплексу Підгорецького замку, впорядкування території і визначення необхідної площі земельної ділянки для іншого історико-культурного призначення.

4.12. У відповідь на адвокатський запит Заболотцівська сільська рада направила лист від 05.12.2024 № 02-21-3/1196, в якому зазначила, що причиною відмови є те, що матеріали на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0001 знаходились у Головному управлінні Держгеокадастру у Львівській області для виправлення помилок і попередня додаткова угода не була зареєстрована.

4.13. Спір у цій справі виник з приводу наявності чи відсутності правових підстав для визнання додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 20.02.2008 укладеною (в редакції, зазначеній у прохальній частині позову) та для визнання незаконним і скасування рішення Заболотцівської сільської ради від 19.11.2024 № 1503 "Про поновлення терміну дії договору оренди землі", яким відмовлено гр. Кушніру Б. М. в поновленні терміну дії договору оренди землі.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Отже, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції може не обмежуватися доводами та вимогами касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника відповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову є матеріально-правові вимоги ФОП Кушніра Б. М. про визнання додаткової угоди до договору оренди землі від 20.02.2008 укладеною, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про відмову в поновленні договору оренди землі.

5.4. Колегія суддів зазначає, що умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначені Законом України "Про оренду землі".

5.5. 16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX, яким стаття 33 Закону України "Про оренду землі", що регулювала спірні правовідносини, викладена у новій редакції.

5.6. Цим Законом розділ ІХ "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнений абзацами 3 і 4 такого змісту: "Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126-1 Земельного кодексу України. Правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".

5.7. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" № 340-ІХ істотно змінено редакцію статті 33 Закону України "Про оренду землі", яка тепер має назву "Переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк" та стосується лише переважного права орендаря (частини 1- 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" в попередній редакції). Поновлення ж договору (частина 6 попередньої редакції статті 33) відповідно до статті 32-2 Закону України "Про оренду землі" у новій редакції тепер регулюється статтею 126-1 Земельного кодексу України.

5.8. При цьому відповідно до абзацу 4 розділу ІХ "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

5.9. Згідно із частиною 2 статті 126-1 Земельного кодексу України в разі, якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається.

5.10. Відповідно до частини 1 статті 126-1 Земельного кодексу України умова щодо поновлення договору не може встановлюватися в договорі оренди землі, договорі про встановлення земельного сервітуту, договорах про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови щодо земельних ділянок державної та комунальної власності, крім випадків, якщо на таких земельних ділянках розташовані будівлі або споруди, що перебувають у власності користувача або набувача права користування земельною ділянкою.

5.11. Набрання чинності відповідними законодавчими змінами означає, що вимога про укладення додаткового договору (угоди) в порядку поновлення договору не є належною, адже стаття 126-1 Земельного кодексу України передбачає для процедури поновлення інший механізм, за якого правочин щодо поновлення не укладається взагалі (натомість договір вважається поновленим, якщо жодна із сторін не заявила до реєстру про виключення відомостей про поновлення).

5.12. Отже, зміст поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться в абзаці 4 розділу ІХ "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" базується на положеннях статті 126-1 Земельного кодексу України, що унормовує саме механізм поновлення договору без укладення правочину щодо поновлення. Норма пов`язує можливість поновлення існуючого договору з наявністю у цьому договорі обов`язкової умови про його поновлення. У разі наявності такої умови договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Що ж стосується поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, то таке поновлення здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення, тобто шляхом укладення правочину.

5.13. Натомість укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке було передбачене частиною 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX, базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.

Тому поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться в абзаці 4 розділу ІХ "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі", та поняття "поновлення договору оренди", яке містилось у Закону України "Про оренду землі" у попередній редакції, є змістовно різними.

Тому до правовідносин щодо процедури укладення договору оренди землі на новий строк в порядку реалізації переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк шляхом судового розгляду такої вимоги не є застосовними положення абзацу 4 розділу ІХ "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі". Натомість за загальним правилом дії законів у часі застосуванню підлягає стаття 33 Закону в редакції, чинній на момент звернення з такою вимогою, адже вказівки про інше положення законодавства не містять. Саме такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.

5.14. Умова про поновлення договору взагалі не може встановлюватися в договорі оренди землі щодо земельних ділянок державної та комунальної власності, крім випадків, визначених частиною 1 статті 126-1 Земельного кодексу України. Тобто поновлення договорів оренди земель державної та комунальної власності в процедурі, зазначеній у статті 126-1 Земельного кодексу України, за загальним правилом заборонено. Тому й приписи абзаців 3 та 4 розділу ІХ "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" в цьому випадку застосуванню не підлягають (подібний висновок наведено в постанові Верховного Суду від 24.09.2025 у справі № 917/107/25).

5.15. У справі, яка розглядається, на момент виникнення спірних правовідносин щодо укладення договору оренди землі на новий строк і на момент звернення ФОП Кушніра М. Б. з позовом до суду (грудень 2024 року) та ухвалення судових рішень у справі були чинними положення Закону України "Про оренду землі" в редакції, що діяла після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX.

5.16. Відповідно до частин 1- 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин щодо укладення договору оренди землі на новий строк, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом одного місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору.

При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі можуть бути оскаржені в суді (частина 9 цієї ж статті).

5.17. Суди попередніх інстанцій зазначили, що позивачу рішеннями Заболотцівської сільської ради від 05.05.2023 № 1180, від 20.10.2023 № 1277, від 04.07.2024 № 1442 було продовжено строк дії договору оренди землі від 20.02.2008 кожного разу на 6 місяців. Тому суди дійшли висновку, що позивач скористався правом на поновлення договору оренди, а орган місцевого самоврядування прийняв рішення про продовження договору, відтак сторони узгодили можливість саме продовження цього договору на певний строк - на 6 місяців. Натомість, як установили суди, позивач звернувся до суду з вимогою про укладення договору оренди на новий строк - на 15 років. Ураховуючи те, що позивач не довів належними, та допустимими доказами дотримання вимог чинного законодавства для укладення договору оренди землі на новий строк, скориставшись правом переважного права орендаря, місцевий господарський суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ФОП Кушніра Б. М.

5.18. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, ФОП Кушнір М. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

ФОП Кушнір М. В. зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.19. Пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.20. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду:

- викладені в постановах від 10.01.2024 у справі № 390/964/21, від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, щодо здійснення державної реєстрації права оренди за договором оренди, укладеним до 01.01.2013;

- викладені в постановах від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 23.03.2016 у справі № 6-146цс16, від 05.06.2019 у справі № 709/433/17, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, щодо поновлення договору оренди землі на новий строк.

5.21. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.22. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

5.23. Дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що в постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 390/964/21, на яку посилається скаржник, сформульовано висновок про те, що в разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

5.24. Колегія суддів установила, що наведений висновок викладений щодо правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у цій справі. У справі № 390/964/21 предметом позову були вимоги про витребування земельної ділянки та скасування реєстрації іншого речового права, обґрунтовані тим, що договір оренди землі не був зареєстрований у строк до 01.01.2013, тому між сторонами відсутні договірні відносини.

5.25. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, на яку посилається скаржник, викладено такі висновки:

"185. У договорі оренди землі та, безумовно, в додатковій угоді до такого договору сторони мають право зазначати про момент початку перебігу та припинення його дії. Однак така домовленість сторін може встановлювати лише додаткові (більш жорсткі) вимоги до моменту набрання правочином чинності порівняно із загальними правилами, передбаченими Законом № 161-XIV. Сторони не можуть відступити від обов`язкової вимоги щодо державної реєстрації правочину, якщо така вимога передбачена законом. Тобто додаткова угода до договору оренди землі, підписана сторонами до 01 січня 2013 року, набирає чинності для сторін договору не раніше здійснення її державної реєстрації, якщо сторони в тексті додатковї угоди не пов`язуватимуть момент набрання її чинності з подією, яка настане пізніше".

5.26. У справі № 925/457/23 на відміну від справи № 914/3222/24, що розглядається, предметом позову були вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди землі, укладеного сторонами 25.01.2010. Позивач обґрунтовував пред`явлений позов у справі № 925/457/23 тим, що з урахуванням підписаної сторонами додаткової угоди від 01.11.2011 та змін, внесених до договору оренди землі, відповідач неналежно виконує зобов`язання зі сплати орендної плати за договором оренди землі. Отже, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, щодо застосування статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-XIV (в редакції, чинній до 01.01.2013) щодо визначення моменту набрання чинності додатковою угодою до договору оренди землі, підписаною сторонами до 01.01.2013, не могли бути враховані судами, оскільки спірні правовідносини у справі № 914/3222/24, що розглядається, виникли у грудні 2024 року та стосуються поновлення договору оренди землі від 20.02.2008 на новий строк.

5.27. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння та користування і внесення змін до договору оренди землі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 викладено висновок щодо моменту укладення договору оренди землі після 01.01.2013, зокрема в частині розмежування моменту укладення і набрання чинності для договорів оренди земельної ділянки, укладених до та після 01.01.2013.

Висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 щодо застосування статті 640 Цивільного кодексу України були враховані судом апеляційної інстанції, суд зазначив, що право оренди за договором від 20.02.2008 існувало у позивача до 2023 року, оскільки первісна реєстрація договору оренди була проведена 09.06.2008, а з 01.01.2013 підлягало реєстрації право оренди на підставі укладеної додаткової угоди від 12.05.2023 до договору оренди землі від 20.02.2008. Тому висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19.

5.28. З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що безпідставними є доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 390/964/21, від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, оскільки правовідносини у справах № 390/964/21, № 925/457/23 не є подібними зі спірними правовідносинами у справі, яка розглядається, ні за змістом, ні за матеріально-правовим регулюванням. А висновок суду апеляційної інстанції щодо моменту укладення і набрання чинності договором оренди земельної ділянки від 20.02.2008 не суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19.

5.29. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"44. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що Закон № 340-ІХ суттєво змінив підхід до продовження орендних відносин. Він чітко розмежував зміст понять "поновлення договору оренди землі" та "переважне право орендаря на укладення договору оренди на новий строк», доповнивши ЗК України статтею 126-1 "Поновлення договору оренди землі, договору про встановлення земельного сервітуту, договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови", Закон № 161-XIV - статтею 32-2 "Поновлення договорів оренди землі", яка відсилає до статті 126-1 ЗК України, та виклавши статтю 33 Закон № 161-XIV у новій редакції з назвою "Переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк" (тобто приписи цієї статті незастосовні до поновлення договорів оренди землі). У частині зазначених змін і доповнень Закон № 340-ІХ набрав чинності 16 липня 2020 року.

…46. Наведені законодавчі зміни спрямовані на впорядкування інститутів поновлення договорів оренди землі та переважного права орендаря на укладення цього договору на новий строк задля удосконалення регулювання відносин орендаря й орендодавця земельної ділянки. Проте такі зміни не спростовують наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування приписів статті 33 Закону № 161-XIV до зміни її редакції згідно із Законом № 340-IX".

5.30. Скаржник зазначає, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц викладено висновок щодо застосування статті 764 Цивільного кодексу України та статті 126-1 Земельного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду в цій постанові виснувала про те, що законодавець передбачає різні способи продовження строку дії договору оренди на новий строк, які можуть полягати у визначенні для сторони договору необхідності вдатися до активних дій для отримання бажаного результату або, навпаки, у вказівці для досягнення бажаного результату утриматися від певних дій. У статті 764 Цивільного кодексу України та статті 126-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови у справі № 378/596/16-ц) законодавець вдався до такого правового регулювання, за яким для настання наслідків у вигляді поновлення договору оренди сторони мають утриматися від дій, які б спричиняли закінчення дії такого договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення, зокрема укладення правочину про продовження договору, не вимагається.

5.31. Колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, суди обґрунтовано не застосовували положення статті 764 Цивільного кодексу України та статті 126-1 Земельного кодексу України, оскільки предметом позову в цій справі є, зокрема, вимога про визнання додаткової угоди до договору оренди землі укладеною, а правовою підставою позову визначено положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX. Тому висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 та від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, на які посилається скаржник, не є релевантними для спірних правовідносин.

5.32. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 у справі № 6-146цс16 та в постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 709/433/17, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, на які посилається скаржник, викладено висновки щодо застосування частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону, чинного до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX). Оскільки у справі, яка розглядається, на момент виникнення спірних правовідносин з укладення договору оренди землі на новий строк були чинними положення Закону України "Про оренду землі" в редакції, що діяла після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX, тому висновки, викладені в наведених постановах не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у справі, яка розглядається.

5.33. З урахуванням викладеного безпідставними є доводи скаржника про неврахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 у справі № 6-146цс16 та в постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 05.06.2019 у справі № 709/433/17, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, на які посилається скаржник, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-IX.

5.34. Отже, доводи скаржника, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не підтвердилися.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.35. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах щодо наявності порушеного переважного права орендаря на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк за наявності додаткової угоди про поновлення дії договору, підписаної після 01.01.2013, у разі нездійснення її державної реєстрації. Скаржник також зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно створення (зміни) прав і обов`язків для сторін договору оренди землі на підставі додаткової угоди до договору оренди землі, яка підписана представниками сторін після 01.01.2013, у разі нездійснення її державної реєстрації.

На думку скаржника, для врегулювання питання під час тимчасового обмеження переважного права на укладення договору оренди землі на той самий строк є можливим застосування норми права у подібних, як вважає скаржник, правовідносинах, зокрема, положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

ФОП Кушнір Б. М. також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували, доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень не звернули увагу і не надали оцінки добросовісності поведінки землекористувача ФОП Кушніра Б. М. Скаржник при цьому зазначає, що між сторонами склалися довготривалі правовідносини щодо оренди земельної ділянки. На думку скаржника, оскільки ФОП Кушнір Б. М. подавав заяви від 27.07.2022, від 27.09.2023, від 19.04.2024 та від 28.10.2024 відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" для укладення договору оренди на новий строк 15 років разом із проектом додаткової угоди, відповідач не заперечував щодо продовження користування земельною ділянкою, на сесії ухвалював рішення про продовження строку дії договору оренди землі від 20.02.2008, тому договір оренди було укладено на той самий строк і на тих самих умовах.

5.36. Колегія суддів зазначає, що зміст пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця норма права спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19.

5.37. Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 18.05.2023 у справі № 927/1177/21, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22.

5.38. Розглянувши наведені доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі від 20.08.2008) договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

5.39. За змістом частин 1 та 2 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

5.40. Відповідно до вимог статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

5.41. За змістом статті 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі від 20.08.2008) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

5.42. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17, оскільки моменти укладення договору оренди землі та набрання ним чинності збігалися, то моментом укладення договору оренди землі на час дії частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України (до 01.01.2013) вважалася саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили в договорі іншого релевантного вирішення спорів щодо договору оренди землі, укладеного до 01.01.2013.

Оскільки правовідносини між сторонами цього спору виникли стосовно договору оренди землі від 20.08.2008, за умовами якого ФОП Кушнір Б. М. отримав у строкове платне користування земельну ділянку, тому право на оренду земельної ділянки виникло у позивача після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

5.43. Разом із тим колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ФОП Кушніра Б. М., виходили з того, що первісна реєстрація договору оренди від 20.02.2008 проведена 09.06.2008 за № 26. Оскільки договір оренди укладено строком на 15 років, то суд апеляційної інстанції зазначив, що до 2023 року позивачу належало право оренди земельної ділянки.

5.44. У подальшому, як зазначили суди попередніх інстанцій, у період з 01.01.2013 (з моменту набуття чинності Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції Закону від 11.02.2010 № 1878-VI) до 09.2023 мали відбутися такі дії: державна реєстрація права оренди позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0001 площею 0,0100 га; державна реєстрація змін права оренди позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0001 площею 0,0100 га відповідно до додаткової угоди від 12.05.2023 до договору оренди щодо продовження договору оренди від 20.02.2008 року на 6 місяців.

Суди встановили, що в Державному земельному кадастрі щодо спірної земельної ділянки відсутні відомості про укладення додаткових угод та про реєстрацію права оренди за ФОП Кушніром Б. М. відповідно до рішень органу місцевого самоврядування, натомість згідно з рішеннями сільської ради саме на ФОП Кушніра Б. М. було покладено обов`язок забезпечити внесення відповідних змін до договору оренди землі у передбаченому законом порядку, проте цього зроблено не було та в Державному земельному кадастрі продовження дії договору не відображено.

Як зазначили суди, нездійснення державної реєстрації додаткової угоди від 12.05.2023 до укладеного сторонами договору оренди землі свідчить про те, що вона не набрала чинності для сторін, тому права і обов`язки за додатковою угодою не виникли; договір оренди землі від 20.02.2008 і речове право оренди на земельну ділянку - припинені, відтак позивач переважне право орендаря на укладення договору оренди на новий строк втратив. Тому, за висновком суду першої інстанції, відсутні правові підстави для скасування рішення Заболотцівської сільської ради від 19.11.2024 № 1503, яким вирішено відмовити Кушніру Б. М. у поновленні терміну договору оренди землі.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами дотримання ним вимог чинного законодавства для укладення договору оренди землі на новий строк. Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ФОП Кушніра Б. М., оскільки зазначив про відсутність порушення суб`єктивного права позивача, що підлягає судовому захисту в цьому спорі.

5.45. Водночас колегія суддів відповідно до вимог частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 15.10.2025 у справі № 907/882/22, щодо значення державної реєстрації права оренди за договором оренди землі.

Так, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові виснувала, що концепція розмежування дати укладення договору оренди землі і дати набрання ним чинності була властива законодавству, яке діяло до 01.01.2013. Однак з 01.01.2013 набрали чинності зміни, внесені Законом № 1878-VI, якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 Цивільного кодексу України виключено посилання на державну реєстрацію правочинів, а із Закону України "Про оренду землі" № 161-XIV були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі.

Відтак у зв`язку зі змінами в законодавстві з 01.01.2013 договір оренди землі не може бути зареєстрований. Натомість закон передбачає проведення державної реєстрації права оренди, зокрема, на підставі укладеного в установленому порядку договору оренди землі. Отже, слід розмежовувати момент укладення договору оренди землі (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання для договорів з 01.01.2013), з якого у його сторін виникають права і обов`язки у зобов`язальних правовідносинах, і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права. Якщо момент укладення договору оренди землі (виникнення у його сторін прав і обов`язків у зобов`язальних правовідносинах) і реєстрація на підставі цього правочину права оренди землі (виникнення в орендаря речового права) не збігаються в часі, то в проміжку між укладенням договору і набуттям орендарем земельної ділянки шляхом реєстрації відповідного речового права договір діє, а у сторін є право захищати свої порушені договірні права зобов`язального характеру зобов`язально-правовими способами. Так, за наявності відповідних підстав орендар може вимагати зобов`язати орендодавця виконати обов`язок з передання земельної ділянки в натурі чи відмовитись від договору і вимагати відшкодувати збитки, а орендодавець, у свою чергу, може стягнути з орендаря орендну плату.

З моменту ж реєстрації речового права оренди орендар може захищати це право від третіх осіб речово-правовими способами захисту, зокрема вимагати усунення сторонньою особою перешкод у користуванні орендованою земельною ділянкою. Подібні висновки викладені у підпунктах 8.16-8.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 902/1207/22.

5.46. Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, на яку посилалися суди попередніх інстанцій. Проте суди не врахували, що договір оренди є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто за умови дотримання ними вимог статей 638, 759 і 792 Цивільного кодексу України та статті 15 Закону України "Про оренду землі". З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає обов`язок передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право користування земельною ділянкою.

5.47. Колегія суддів зазначає, що первісна реєстрація договору оренди № б/н від 20.02.2008 відбулася 09.06.2008 відповідно до чинного на момент укладення договору законодавства, відтак договір оренди був чинним до 2023 року. У подальшому рішенням Заболотцівської сільської ради від 05.05.2023 № 1180 було продовжено строк дії договору оренди землі від 20.02.2008 на 6 місяців. Як установили суди, на виконання цього рішення Заболотцівської сільської ради 12.05.2023 була укладена та підписана сторонами додаткова угода про продовження договору оренди № б/н від 20.02.2008 на 6 місяців.

Як правильно виснував суд першої інстанції, позивач скористався правом на поновлення спірного договору оренди, а відповідний орган місцевого самоврядування прийняв рішення про продовження договору, що вказує на те, що сторони узгодили можливість саме продовження цього договору на певний строк - 6 місяців. Водночас ФОП Кушнір Б. М. звернувся до суду з позовною вимогою про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 20.02.2008 строком на 15 років.

5.48 Колегія суддів зазначає, що умови договору оренди землі можуть бути змінені лише за згодою сторін, а в разі недосягнення такої домовленості щодо істотних умов переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється; недосягнення сторонами домовленостей щодо істотних умов договору при їх зміні виключає можливість поновлення договору оренди землі. Аналогічні висновки в подібних правовідносинах, викладено у постановах Верховного Суду від 05.08.2025 у справі № 917/1814/24 та від 22.07.2025 у справі № 917/195/24.

5.49. Крім того, рішеннями Заболотцівської сільської ради від 20.10.2023 №1277, від 04.07.2024 № 1442 було продовжено строк дії договору оренди землі від 20.02.2008 кожного разу на 6 місяців. Проте рішенням Заболотцівської сільської ради № 1503 від 19.11.2024 вирішено відмовити Кушніру Б. М. у поновленні терміну договору оренди землі.

5.50. Отже, ФОП Кушнір Б. М. та Заболотцівська сільська рада не досягли згоди щодо укладення договору оренди на новий строк - 15 років у порядку, передбаченому статтею 33 Закону України "Про оренду землі", що означає припинення переважного права орендаря на укладення договору оренди відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі".

5.51. Отже, суди встановили фактичні обставини для відмови в задоволенні позовних вимог, зокрема: прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову в укладенні договору оренди на новий строк, а, отже, недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору (їх зміни). Тому обґрунтованим є висновок судів про відмову в задоволенні позову ФОП Кушніра Б. М. про визнання додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 20.02.2008 укладеною (у редакції, зазначеній у прохальній частині позову), а також про визнання незаконним та скасування рішення Заболотцівської сільської ради від 19.11.2024 № 1503 "Про поновлення терміну дії договору оренди землі".

5.52. Доводи скаржника про можливість застосування до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" є необґрунтованими, оскільки вона не поширюється на спірні правовідносини щодо оренди земель державної чи комунальної власності.

5.53. Колегія суддів зазначає, що тягар доказування обставин, на які посилається сторона, покладається на цю сторону. Так, ФОП Кушнір Б. М. у касаційній скарзі також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували, доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень не звернули увагу і не надали оцінки добросовісності поведінки землекористувача ФОП Кушніра Б. М.

5.54. Верховний Суд у справах № 910/5179/20, № 3190/34/17 акцентував на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 наголошено, що в межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.

5.55. Відтак доводи скаржника про ненадання судами оцінки добросовісності поведінки землекористувача ФОП Кушніра Б. М. є безпідставними.

5.56. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові ФОП Кушніра Б. М. Відтак доводи скаржника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не підтвердилися.

Щодо оскарження додаткової постанови Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025

5.57. ФОП Кушнір Б. М., обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 у справі № 914/3222/24, зазначає про порушення судом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначає, що оскаржувана ним додаткова постанова суду апеляційної інстанції суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, від 08.04.2021 у справі № 922/2321/20, від 13.02.2019 у справі №756/2114/17.

За твердженням скаржника, послуги, надані адвокатом, та сума, яку було стягнуто в розмірі 6000,00 грн не відповідають критерію "неминучості", а також охоплені за свою суттю іншою послугою, а тому не підлягають розподілу.

5.58. Верховний Суд, розглянувши наведені доводи скаржника, зазначає, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізує дискреційні повноваження у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 910/19852/23.

5.59. Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи заяву Заболотцівської сільської ради б/н від 06.09.2025 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, встановив, що від відповідача надійшла заява, в якій він просив суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з позивача 33 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, складність справи, а також враховуючи те, що правова позиція відповідача викладена у відзиві на апеляційну скаргу вже була сформована до апеляційного розгляду справи, а доказів здійснення представником додаткового комплексного вивчення юридичної природи спірних правовідносин суду апеляційної інстанції не надано, дійшов висновку про зменшення заявлених витрат на професійну правничу допомогу з 30 000 грн до 5000 грн. Керуючись критеріями співмірності, розумності розміру заявлених витрат, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення заявленої суми витрат за участь адвоката в одному судовому засіданні з 3000,00 грн до 1000 грн.

5.60. При цьому суд надав правову оцінку доводам позивача, викладеним у запереченнях проти задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, суд апеляційної інстанції врахував, що правова позиція відповідача була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду спору у суді першої інстанції, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, адвокат Сутковий А. М. здійснював супровід та надавав правову допомогу відповідачу в судах першої та апеляційної інстанцій, тому був обізнаний з матеріалами справи. Підготовка відзиву на апеляційну скаргу не потребувала вивчення чи додаткового аналізу спірних правовідносин, позаяк фактично була складена на основі відзиву на позовну заяву в суді першої інстанції. Суд врахував також, що матеріали справи не містять значної кількості документів, на дослідження яких адвокат відповідача витратив би значний час.

5.61. Водночас колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що стягнута сума в розмірі 6000,00 грн не відповідає критерію "неминучості", оскільки такі доводи є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів.

5.62. З урахуванням наведеного доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, від 08.04.2021 у справі № 922/2321/20, від 13.02.2019 у справі №756/2114/17, щодо застосування положень статей 126, 129, 137 Господарського процесуального кодексу України, статті 30 Закону України "Про адвокатуру" колегія суддів вважає необґрунтованими.

Наведені скаржником висновки були враховані судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення, оскільки суд розглянув клопотання відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат з урахуванням конкретних обставин справи № 914/3222/24 в їх сукупності, оцінив наведені учасниками справи обґрунтування, дослідив та оцінив докази за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.

5.63. За таких обставин колегія суддів вважає, що наведені скаржником доводи щодо незаконності додаткової постанови Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 під час касаційного провадження у справі № 914/3222/24 не підтвердилися, що виключає скасування оскаржуваного судового рішення.

5.64. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

6.5. Ураховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень немає.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кушніра Богдана Мироновича без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025, додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 у справі № 914/3222/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак