УХВАЛА

20 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 909/12/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

прокуратури - Пальонна О. О.,

третьої особи - Ляшенко А. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 (судді: Орищин Г. В. - головуючий, Галушко Н. А., Желік М. Б.) і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2025 (суддя Рочняк О. В.) у справі

за позовом Івано-Франківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колективне сільськогосподарське підприємство Рибгосп "Княгиничі",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "АйФіш",

про стягнення 5 306 805,18 грн заборгованості та зобов`язання повернути майно,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року керівник Івано-Франківської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (далі - РВ ФДМУ) з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Колективне сільськогосподарське підприємство Рибгосп "Княгиничі" (далі - ТОВ "КСП "Княгиничі") 5 306 805,18 грн, з яких: 765 422,22 грн заборгованості з орендної плати, 167 541,38 грн пені, 4 373 841,06 грн неустойки, та зобов`язання відповідача повернути Державному підприємству "АйФіш" (далі - ДП "АйФіш") за актом приймання-передачі нерухомого майна, що належить до державної власності, майно, яке отримане відповідно до акта приймання-передачі від 12.10.2023.

Позов обґрунтовано обставинами припинення договору оренди від 12.10.2023 № 23/23 через несплату орендної плати орендарем та незвільнення орендованого майна, що стало підставою для звернення прокурора в особі РВ ФДМУ з позовом про стягнення з ТОВ "КСП "Княгиничі" заборгованості з орендної плати, пені, неустойки за неповернення орендованого майна, а також повернення орендованого майна балансоутримувачу.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "КСП Рибгосп "Княгиничі" на користь РВ ФДМУ 759 043,76 грн заборгованості з орендної плати, 106 329, 70 грн пені та 4 373 841,06 грн неустойки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин систематичної несплати відповідачем орендної плати, що стало підставою для дострокового припинення договору оренди від 12.10.2023 № 23/23 на підставі пункту 12.8 незмінюваних умов договору з 30.04.2024 та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором. Перевіривши заявлений до стягнення розрахунок спірних сум, суд дійшов висновку, що з відповідача має бути стягнуто 759 043,76 грн заборгованості з орендної плати, 106 329, 70 грн пені та 4 373 841,06 грн неустойки як доведених та обґрунтованих.

Щодо вимоги прокурора про зобов`язання відповідача повернути орендоване майно третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, то суд відмовив у позові в цій частині, оскільки процесуальним законодавством не передбачено випадків, за наявності яких можливе задоволення позову на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; така особа, виходячи з положень статті 50 Господарського процесуального кодексу України, не підпадає під ознаки поняття "сторони в судовому процесі", якими є позивач та відповідач.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 вказане рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами суду першої інстанції, покладеними в основу оскарженого судового рішення про часткове задоволення позову.

Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 в частині відмови у задоволенні позову і ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права - статті 2, 13, 86, частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та не враховано висновків, викладених Верховним Судом у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17, Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/4446/19, від 02.12.2020 у справі № 905/105/20, від 06.08.2025 у справі 925/674/21(925/422/24) щодо застосування положень частини 1 статті 317, частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, статей 24, 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у подібних правовідносинах.

Зокрема, за доводами прокурора, задоволення позову в частині повернення спірного майна балансоутримувачеві є обґрунтованим; наразі спірне майно орендарем не повернуто.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 12.10.2023 між РВ ФДМУ (орендодавець), ТОВ "КСП "Княгиничі" (орендар) та ДП "АйФіш" (балансоутримувач) було укладено договір оренди державного майна № 23/23, відповідно до пункту 1.1 незмінюваних умов якого орендодавець і балансоутримувач передали, а орендар прийняв в строкове платне користування майно зазначене у пункті 4 змінюваних умов договору, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 змінюваних умов договору.

За умовами пункту 4.1 змінюваних умов договору об`єктом оренди є гідротехнічні споруди руслового ставу (інвентарний номер 18) за адресою: Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н, с. Загір`я, с. Ради, с. Княгиничі; гідротехнічні споруди садків зимувальних 7 шт. (інвентарний номер 19) за адресою: Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н, с. Княгиничі, вул. Шухевича, 1; гідротехнічні споруди ставів зимувальних 6 шт. (інвентарний номер 17) за адресою: Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н, с. Княгиничі, вул. Шухевича, 1.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна (пункт 2.1 незмінюваних умов).

12.10.2023 між сторонами договору було підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності.

В пунктах 9.1, 16 змінюваних умов договору сторони погодили, що місячна орендна плата, визначена за результатами проведення аукціону, становить 260 100 грн без ПДВ, а співвідношення розподілу орендної плати станом на дату укладення договору становить 30 % суми орендної плати балансоутримувачу, 70 % - державному бюджету.

Згідно з пунктами 3.2, 3.3 незмінюваних умов договору якщо орендна плата, визначена за результатами аукціону, орендна плата за січень-грудень року оренди, що настає за роком, на який припадає перший місяць оренди, визначається шляхом коригування орендної плати за перший місяць оренди на річний індекс інфляції року, на який припадає перший місяць оренди. Орендна плата за січень-грудень третього року оренди і кожного наступного календарного року оренди визначається шляхом коригування місячної орендної плати, що сплачувалась у попередньому році, на річний індекс інфляції такого року. Орендар сплачує орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 16 змінюваних умов договору, щомісяця, до 15 числа поточного місяця оренди.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі стягується орендодавцем (в частині, належній державному бюджету) та або/балансоутримувачем (в частині, належній балансоутримувачу). На суму заборгованості орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати (пункти 3.8, 3.9 незмінюваних умов договору).

Відповідно до пункту 3.11 незмінюваних умов договору припинення договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи пеню та неустойку (за наявності).

За умовами пунктів 4.1-4.4 незмінюваних умов договору в разі припинення договору орендар зобов`язаний, зокрема, звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу; сплатити орендну плату, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди, пеню (за наявності) та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Протягом трьох робочих днів з моменту припинення договору балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також скласти акт повернення з оренди орендованого майна у трьох примірниках і надати підписані балансоутримувачем примірники орендарю. Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балонсоутримувачем та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна. Якщо орендар не повертає майно після отримання від балансоутримувача примірників акта повернення з оренди орендованого майна, орендар сплачує до державного бюджету неустойку у розмірі подвійної орендної плати за кожний день користування майном після дати припинення цього договору.

Згідно з пунктом 12.6.4 незмінюваних умов договору договір припиняється на вимогу орендодавця з підстав, передбачених пунктом 12.7 цього договору, і при цьому вважається припиненим в день, визначений відповідно до абзацу 3 пункту 12.8 цього договору.

У пункті 12.7 незмінюваних умов спірного договору передбачено, що договір може бути достроково припинений на вимогу орендодавця, зокрема, якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців або сумарна заборгованість з орендної плати більша, ніж плата за три місяці.

За змістом пункту 12.8 незмінюваних умов договору про наявність однієї з підстав для дострокового припинення договору з ініціативи орендодавця, передбачених пунктом 12.7 цього договору, орендодавець або балансоутримувач повідомляє орендареві та іншій стороні договору листом. У листі повинен міститись опис порушення і вимога про його усунення в строк не менш як 15 та не більш як 30 робочих днів з дати реєстрації листа (у строк п`яти робочих днів, якщо порушення стосується прострочення сплати орендної плати або перешкоджання у здійсненні орендодавцем або балансоутримувачем контролю за використанням майна). Лист пересилається на адресу електронної пошти орендаря і поштовим відправленням із повідомленням про вручення і описом вкладення за адресою місцезнаходження орендаря, а також за адресою орендованого майна.

Якщо протягом встановленого у приписі часу орендар не усунув порушення, орендодавець надсилає орендарю лист, у якому повідомляє орендареві про дострокове припинення договору на вимогу орендодавця. У листі зазначається підстава припинення договору, посилання на вимогу про усунення порушення, а також посилання на обставини, які свідчать про те, що порушення триває після закінчення строку, відведеного для його усунення.

Договір вважається припиненим на п`ятий робочий день після надіслання орендодавцем або балансоутримувачем орендарю листа про дострокове припинення цього договору. Орендодавець надсилає орендарю лист про дострокове припинення цього договору електронною поштою, а також поштовим відправленням із повідомленням про вручення і описом вкладення за адресою місцезнаходження орендаря, а також за адресою орендованого майна. Дата дострокового припинення цього договору на вимогу орендодавця встановлюється на підставі штемпеля поштового відділення на поштовому відправленні орендодавця.

Майно відповідно до пункту 12.12 незмінюваних умов договору вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна.

Строк договору - 5 років із дати набрання чинності цим договором (пункт 12 змінюваних умов договору).

РВ ФДМУ у листах від 05.02.2024 № 11-021-00181, від 21.02.2024 № 11-021-00293, від 12.03.2024 № 11-021-00402, від 15.04.2024 № 11-021-021-00589 наголошувало на необхідності ТОВ "КСП Рибгосп "Княгиничі" погасити заборгованість з платежів до державного бюджету та балансоутримувачу, та повідомляло, що в разі несплати відмовиться від договору оренди.

ДП "АйФіш" у листі від 01.04.2024 № 07-05/13 повідомило РВ ФДМУ, що заборгованість ТОВ "КСП Рибгосп "Княгиничі" перед балансоутримувачем за договором оренди від 12.10.2023 № 23/23 станом на 01.04.2024 становить 244 350,53 грн; оплата орендарем не проводилася протягом січня-березня 2024 року.

23.04.2024 РВ ФДМУ надіслало ТОВ "КСП Рибгосп "Княгиничі" повідомлення від 23.04.2024 № 11-021-00623 про відмову від договору оренди від 12.10.2023 № 23/23.

Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі РВ ФДМУ, про стягнення з ТОВ "КСП Рибгосп "Княгиничі" 765 422,20 грн заборгованості з орендної плати, 167 541,38 грн пені за договором оренди від 12.10.2023 № 23/23 за період із 15.11.2023 по 19.12.2024 та 4 373 841,60 грн неустойки, нарахованої за період із 01.05.2024 по 31.12.2024 за неповернення орендованого майна, а також зобов`язання відповідача повернути за актом приймання-передачі орендоване нерухоме майно державної власності балансоутримувачу (у цій справі третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2025, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "КСП Рибгосп "Княгиничі" на користь РВ ФДМУ 5 239 214,52 грн, з яких: 759 043,76 грн заборгованості з орендної плати, 106 329, 70 грн пені та 4 373 841,06 грн неустойки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В основу ухвалених у справі судових рішень щодо задоволення позовних вимог про стягнення боргу, пені (у перерахованих судами розмірі) та неустойки (в розмірі, заявленому до стягнення) покладено висновки судів про систематичну несплату відповідачем орендної плати за спірним договором оренди, що стало підставою для дострокового його припинення з 30.04.2024, та наявність у відповідача заборгованості за вказаним договором.

Стосовно відмови судів попередніх інстанцій у позові в частині зобов`язання відповідача повернути орендоване майно третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, то судові рішення в означеній частині ґрунтувалися на положеннях процесуального законодавства та висновках про те, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено випадків, за наявності яких можливе задоволення позову на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Як свідчить зміст касаційної скарги, прокурор не погоджується з відмовою судів попередніх інстанцій у позові в частині повернення спірного майна на користь ДП "АйФіш" - третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у справі.

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення і постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених прокурором постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

У справі № 910/12224/17 за позовом прокурора до Київської міської ради про визнання частково недійсним рішення міськради від 23.02.2017 № 946/1950 "Про повернення приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва із сфери управління державних установ і організацій" з підстав незаконного вибуття з оперативного управління позивача майна та закріплення його за КП "Київжитлоспецексплуатація"), на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, зокрема, виходила із того, що майно комунальної власності не може передаватися в оперативне управління підприємствам, установам, організаціям, які не були утворені відповідним органом місцевого самоврядування та не знаходяться в його підпорядкуванні, тому у прокуратури право оперативного управління щодо спірних приміщень не виникло і не могло виникнути (незалежно від того чи було воно зареєстровано, чи ні). Суд констатував, що рішення судів попередніх інстанції у цій справі про задоволення позову постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме внаслідок застосування до спірних правовідносин статті 137 Господарського кодексу України, яка застосуванню не підлягала.

У справі, в якій подано касаційну скаргу, питання щодо застосування положень вказаної норми не поставало; предмет, підстави, спосіб захисту та фактичні обставини справи у обох цих справах суттєво різняться.

Звідси правовідносини у вказаній справі та у цій справі, що розглядається, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями не є подібними, різним є і нормативно-правове регулювання, тому підстав для врахування висновків, викладених у цій постанові у наведеному випадку немає.

Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/4446/19 (за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" про виселення органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Приозерний" із нежитлового приміщення), від 06.08.2025 у справі № 925/674/21(925/422/24), оскільки, по-перше, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови; саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на те, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. А, по-друге, відповідні постанови прийняті у правовідносинах з відмінними фактичними обставинами у вказаних справах стосовно справи № 909/12/25, а тому викладені у них висновки не можуть бути застосовані до розглядуваної справи.

У справі № 925/674/21(925/422/24) про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Черкасирибгосп" докази та обставини справи (зокрема й щодо змісту положень договору оренди - пункт 10.10) є відмінними від обставин, встановлених судами у справі, що переглядається.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що правовідносини у справі № 910/4446/19 були врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII, який втратив чинність на підставі Закону "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-ІХ; висновки Суду у вказаній справі не суперечать висновкам судів у справі, що розглядається.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги посилання прокурора на постанову Верховного Суду у справі № 905/105/20, позаяк предметом касаційного перегляду у ній була постанова суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін ухвалу місцевого господарського суду про повернення прокуророві позовної заяви на підставі частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України. Верховний Суд констатував неправильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 2 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України, статті 4 Закону України "Про судовий збір", а тому вказав на незаконність та необґрунтованість висновків судів щодо неподання прокурором доказів сплати судового збору в установленому законом розмірі та наявності підстав для повернення позовної заяви відповідно до частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Верховний Суд зазначає, що висновки у зазначених справах виокремлені прокурором із контексту судових рішень безвідносно до спірних правовідносин та предмету спору у справі, що розглядається, тому вказані для порівняння судові рішення не можуть бути релевантними до обставин цієї справи. Цитування скаржником окремих висновків суду касаційної інстанції, викладених у постановах у справах, фактичні обставини в яких є відмінними, а правовідносини - неподібними до правовідносин, що склалися у справі № 909/12/25, не є належним правовим обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави касаційного оскарження.

Водночас помилково посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи.

Висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині повернення спірного майна банасоутримувачеві, який у цій справі має процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідають нормам процесуального законодавства та узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 26.11.20124 у справі № 917/8/20 (пункт 5.27).

Доводи прокурора наведеного не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права.

Звідси здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та їх висновки, покладені в основу судових рішень у цій справі, не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції у вказаних у касаційній скарзі справах.

З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних постанови суду апеляційної інстанції і рішення місцевого господарського суду у справі з цієї підстави.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2025 у цій справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.05.2025 у справі № 909/12/25 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак