ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/2416/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Салтівської окружної прокуратури міста Харкова ( 61038, Україна, м. Харків, вул. Глобинська, будинок 23 );
до 1. Харківської міської ради ( 61003, Україна, Харківська обл., місто Харків, Майдан Конституції, будинок 7 ) , 2. Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради ( 61003, Україна, Харківська обл., м. Харків, майдан Конституції, будинок 16 ) , 3. Товариства з обмеженою відповідальністю « Ексклюзів-Сінтез » ( 61120, Україна, м. Харків, пр. Тракторобудівників, будинок 69в ) , 4. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 );
про витребування майна
за участю представників:

прокурора - Ногіна О.М. ;

другого відповідача - Марченко М.Ю. ;

четвертого відповідача - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

інші представники - не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулася Салтівська окружна прокуратура міста Харкова з позовом до Харківської міської ради , Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради , Товариства з обмеженою відповідальністю " Ексклюзів-Сінтез ", ОСОБА_3 , в якому просить суд:

1. Визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його.

2. Прийняти позовну заяву до розгляду та порушити провадження у справі.

3. Визнати незаконним та скасувати п. 25 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.11.2013 № 1329/13.

4. Визнати незаконним та скасувати п. 12 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23.04.2014 № 1570/14.

5. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.03.2014 № 5119-В-С, укладений щодо нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-6 загальною площею 452,4 кв.м будівлі літ. "А-1" по АДРЕСА_6 , між Харківською міською радою , від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради , та ТОВ " Екслюзів-Сінтез " ( ), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий № 571).

6. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03.07.2014 № 5152-В-С, укладений щодо нежитлових приміщень першого поверху № 7-:-14 загальною площею 249,7 кв.м будівлі літ. "А-1" по АДРЕСА_6 , між Харківською міською радою , від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради , та ТОВ " Екслюзів-Сінтез " ( ), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий № 1589);

7. Витребувати нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-6 загальною площею 452,4 кв.м будівлі літ. "А-1" по АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) від добросовісного набувача ОСОБА_3 (код НОМЕР_2 ), на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради .

8. Витребувати нежитлові приміщення першого поверху № 7-:-14 загальною площею 249,7 кв. м будівлі літ. "А-1" по АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) від добросовісного набувача ОСОБА_3 (код НОМЕР_2 ), на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради .

9. Судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.11.2024, залишеним без змін Постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.01.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 05.08.2025 Постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2024 у справі № 922/2416/24 скасовано в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування майна. Справу № 922/2416/24 в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2025, для розгляду справи № 922/2416/25 визначено суддю Аюпову Р.М .

Ухвалою господарського суду від 23.09.2025 призначено справу № 922/2416/24 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 22.10.2025 о 10:45 год. Встановлено сторонам строк для надання до суду своїх правових позицій по суті спору, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.08.2025.

26.09.2025 четвертим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 22388), в якому заперечуючи проти заявлених позовних вимог зазначає, що відповідач - ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, та до моменту придбання спірного нерухомого майна, не знав яким чином відбувалася приватизація майна. На час придбання майна, ОСОБА_3 покладався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і не знав і не мав знати про існування порушення прав територіальної громади м. Харкова, а також допущених порушень підчас приватизації майна. Відповідач зауважує, що обов`язок щодо перевірки законності прийнятих Харківською міською радою рішень про відчуження майна, яке раніше належало Харківській територіальній громаді , підстав продажу спірного майна покладався за законодавством України, саме на позивача - прокуратуру, яка з невідомих причин, починаючи з 2013 року і до 2024 року проявила, на думку відповідача, бездіяльність у цьому питанні, маючи всі процесуальні повноваження для своєчасного реагування, з`ясування або дослідження підстав вибуття майна з територіальної громади. Відповідач, враховуючи зміни внесені до Цивільного кодексу України стосовно захисту прав добросовісного набувача і те, що позивач звернувся з позовною заявою до суду через систему "Електронний суд" 11.07.2024, тобто через 10 (десять) років після державної реєстрації права власності першого набувача на спірне майно, а також враховуючи положення ч.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року № 4292-IX, згідно яких Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом, просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити прокуратурі у задоволенні позову.

10.10.2025 другим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 23593), в якому заперечуючи проти позову зазначає, що звертаючись з позовом у справі № 922/2416/24 прокурор не зазначив жодну із передбачених ст. 388 ЦК України підстав для витребування майна від добросовісного набувача, яка має бути застосована в даному випадку (з дотриманням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини). Також, прокурором взагалі не враховано, що ОСОБА_3 не був учасником процедури приватизації спірних нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-6 загальною площею 452,4 кв.м будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_6 та нежитлових приміщень першого поверху № 7- -14 загальною площею 249,7 кв. м будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_6 . Більше того, як добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність ОСОБА_3 покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та не повинен був перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. Отже, доводи прокурора про недобросовісність дій останнього, на думку відповідача, є необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Враховуючи викладене, вказує на відсутність правових підстав для витребування від добросовісного набувача нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-6 загальною площею 452,4 кв.м будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_6 та нежитлових приміщень першого поверху № 7-:-14 загальною площею 249,7 кв.м будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_6 на користь Харківської міської територіальної громади . Також вказав, що прокурор звернувся до суду із порушенням строків позовної давності. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

21.10.2025 прокурором надано до суду відповідь на відзив (вх. № 24376), в якій вказує, що можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. При цьому, прокурором у позовній заяві повною мірою обґрунтовується незаконність приватизації (вибуття із власності територіальної громади) спірних нежитлових приміщень через прийняття Харківською міською радою відповідного рішення та вчинення правочину - укладення договору купівлі-продажу з ТОВ " Ексклюзів-Сінтез " із порушенням вимог законодавства. Так, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади (власника), що вказує на неможливість вибуття з володіння останньої спірного майна за незаконним рішенням Харківської міської ради . У даному випадку, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, на думку прокурора, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади. Отже, звернення прокурора до суду, за його твердженням, відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна з володіння територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Також, прокурор вказує, що до нього не надходили письмові звернення з питань приватизації нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_6 і тому він не міг проводити завчасно і самостійно прокурорські перевірки на підставі наданих йому повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", Наказом Генеральної прокуратури України №111 від 12.11.2012. Про порушене право прокурор дізнався лише підчас досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000064 від 22.03.2023. Дослідження документів та матеріалів, що стали підставою для приватизації, на засіданні міськради не здійснювалося. З урахуванням того, що прокурор у даній справі є самостійним позивачем, то, на його думку, строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право. Таким чином, порушення, які свідчать про незаконність набуття на користь ТОВ " Ексклюзів-Сінтез " нежитлових приміщень, як вказує прокурор, виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000064 доказів - приватизаційної справи, доступ до якої прокурорами було отримано лише після постановлення слідчим суддею Дзержинського районного суду м. Харкова ухвали від 20.07.2023, на підставі якої отримано тимчасовий доступ до приватизаційних справ за 2012-2015 роки. Отже, вважає, що у даній справі, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності, тому просить суд позов задовольнити.

21.10.2025 четвертим відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив (вх. № 24497), в яких зауважує, що прокурор у цій справі діє виключно в інтересах держави - Харківської територіальної громади , то відлік строку позовної давності починається з моменту коли відбулося порушення такого права, а не коли Салтівська окружна прокуратура міста Харкова звернулася до суду з позовом. Відповідач ОСОБА_3 вважає, що у позивача, як органа прокуратури, були повноваження самостійно, за власною ініціативою, починаючи з 2014 року проводити прокурорські перевірки, з дотриманням Закону України "Про прокуратуру" або Наказів Генеральної прокуратури України і дізнатися про порушене право територіальної громади, починаючи з 2014 року. Також відповідач не погоджується з позивачем, що останній дізнався про порушене право лише після отримання у кримінальному провадженні за №0000064 дозволу від слідчого судді до матеріалів приватизаційних справ та вилучення їх копій з архіву Харківської міської ради . Відповідач зазначає, що позивачем не надано до суду доказів отримання копій приватизаційних справ за ухвалою слідчого судді. Немає жодного протоколу тимчасового доступу до документів, передбаченого КПК України, який би засвідчував факт отримання прокурором або слідчим Національної поліції таких документів в архіві Харківської міської ради . Відповідач - ОСОБА_3 зауважив, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 11 липня 2024 року, у зв`язку з чим, за положенням ч. 3 ст. 388 ЦК України не може витребувати майно від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради , так як з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно права власності першого набувача ТОВ " Ексклюзів Сінтез " на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років.

22.10.2025 прокурором надано до суду заяву про зміну підстав позову (вх. № 24550), в якій вказує, що в даному випадку обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця відповідача-3, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, а також відповідача-4, який придбав майно у особи, що не мала права його відчужувати, свідчать про недобросовісність останніх. На думку прокурора, відповідач-4 не може вважатися добросовісним, адже з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було достеменно зрозуміло, що зі спірним майном проводяться неправомірні дії, а саме перепродаж майна у короткий проміжок часу після вибуття з комунальної власності, що мало викликати у останнього сумніви у законності підстав його набуття. Саме тому, за твердженням прокурора, відповідач-4 не може вважатися добросовісним набувачем. Отже, як наслідок, вбачаються усі правові підстави для витребування спірного майна у його останнього власника ОСОБА_3 , тому вимоги прокурора про витребування у останнього на користь Харківської міської територіальної громади об`єкту нерухомого майна нежитлових приміщень є обґрунтованими та правомірними. Таким чином, на думку прокурора, в даному випадку найбільш ефективним способом захисту порушеного права є витребування спірного майна на користь законного власника - Харківської міської територіальної громади .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.12.2025 відмовлено у задоволенні заяви прокурора про зміну підстав позову (вх. № 24550).

Процесуальний рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах суду.

У судовому засіданні 21.01.2026 прокурор позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представники другого та четвертого відповідачів у судовому засіданні 21.01.2026 проти позову заперечували, з підстав, викладених у відзивах на позов та просили суд відмовити в його задоволенні.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили. Про час та місце розгляду даного спору повідомлені належним чином.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області , у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що неявка представників першого та третього відповідачів не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

У судовому засіданні 21.01.2026, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Як встановлено судом у ході здійснення Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000064 від 22.03.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 в Архівному відділі Харківської міської ради отримано тимчасовий доступ до ряду приватизаційних справ (з вилученням їх фотокопій), у тому числі щодо приватизації нежитлової будівлі літ."А-1", загальною площею 702,1 кв.м, по АДРЕСА_6 , а саме: приватизаційних справ № 2215 та № 2248.

З матеріалів вказаних справ прокуратурою встановлено, що на підставі договору оренди від 12.06.2013 № 1965, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управлінням) та ТОВ " Екслюзів-Сінтез ", у останнього в оренді перебувала нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею 702,1 кв. м, по АДРЕСА_6 . Як вбачається з наявних у приватизаційній справі документів, відповідно до п. 3.1 договору вартість об`єкту оренди складала 337 500 грн. без ПДВ.

П. 5.2. договору оренди передбачено право орендаря здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проєктами, які розроблені спеціалізованими проєктними організаціями і узгоджені з Управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, а також за наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Згідно з п. 5.3. договору оренди орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність. Відповідно до п. 10.1. вказаного договору оренди, строк його дії до 12.05.2016.

З матеріалів приватизаційної справи № 2215 вбачається, що ТОВ " Екслюзів-Сінтез " в особі директора Стопки В.В. звернулося з заявою № 16 від 04.11.2013 (тобто через 4 місяці з дня отримання майна в оренду) до Управління (вх. № 16671 від 04.11.2013), у якій просить дозволити приватизацію нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-6 вказаної нежитлової будівлі загальною площею 452,4 кв. м шляхом викупу. При цьому, до вказаної заяви не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію майна в такий спосіб.

У свою чергу Харківською міською радою прийнято рішення (п. 25 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.11.2013 № 1329/13), яким міська рада включила вищезазначені нежитлові приміщення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу. У подальшому на виконання вказаного рішення ТОВ " Екслюзів-Сінтез " звернулося до Управління із заявою про приватизацію шляхом викупу від 29.11.2013 № 3050 (вх. № 18333).

Відповідно до наявного в матеріалах приватизаційної справи № 2215 звіту про оцінку нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-6 літ. "А-1" загальною площею 452,4 кв. м по АДРЕСА_6 , складеного 30.11.2013 суб`єктом оціночної діяльності ПФ Агенство " Схід ", висновки якого затверджено наказом начальника Управління від 30.12.2013 за № 2563, ринкова вартість згаданих приміщень станом на 30.11.2013 склала 218 000 грн (без ПДВ). Під час складання вказаного звіту використано технічний паспорт на нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-6 літ. "А-1" загальною площею 452,4 кв. м по АДРЕСА_6 , виготовлений КП " Харківське міське бюро технічної інвентаризації " станом на 09.09.2013, згідно якого, загальна площа згаданих нежитлових приміщень склала 452,4 кв. метрів. У вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи або невід`ємні поліпшення, як того вимагає закон, у нежитлових приміщеннях вказаної нежитлової будівлі.

Начальником Управління було видано розпорядження від 07.03.2014 № 226 "Про укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, орендованої ТОВ " Екслюзів-Сінтез " за адресою: АДРЕСА_6 ". Підставою видачі вказаного розпорядження зазначено, зокрема, Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова на 2012-2016 роки, затверджену рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11, рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.11.2013 № 1329/13, а також висновки про вартість об`єкта оцінки, затверджені наказом начальника Управління від 30.12.2013 № 2563.

У подальшому 07.03.2014 між ТОВ " Екслюзів-Сінтез " та територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради , від імені якої діяло Управління, укладено договір купівлі-продажу № 5119-В-С, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий № 571). За умовами зазначеного договору відповідач-3 приватизував вказані нежитлові приміщення за 218 000 грн. без ПДВ (разом з ПДВ за 261 600 грн). На підставі згаданого договору, а також акта прийому-передачі нерухомого майна № 5119-В-С від 07.03.2014, рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО Гаврилової С.А. № 11491657 від 07.03.2014 проведено державну реєстрацію права власності ТОВ " Екслюзів-Сінтез " на нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-6 літ. "А-1" загальною площею 452,4 кв.м по АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 4918290).

Згідно матеріалів приватизаційної справи № 2248, ТОВ " Екслюзів-Сінтез " в особі директора Стопки В.В. звернулося з заявою № 3/2 від 03.02.2014 до Управління (вх. № 1536 від 03.02.2014), у якій просить дозволити приватизацію нежитлових приміщень першого поверху № 7-:-14 загальною площею 249,7 кв. м нежитлової будівлі літ "А-1" за адресою: АДРЕСА_6 шляхом викупу. При цьому, до вказаної заяви не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію майна в такий спосіб. У свою чергу Харківською міською радою прийнято рішення (п. 12 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23.04.2014 № 1570/14), яким міська рада включила вищезазначені нежитлові приміщення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу. У подальшому на виконання вказаного рішення ТОВ " Екслюзів-Сінтез " звернулося до Управління із заявою про приватизацію шляхом викупу від 30.04.2014 № 3095 (вх. № 6985).

З наявного в матеріалах приватизаційної справи № 2248 звіту про оцінку нежитлових приміщень першого поверху № 7-:-14 літ. "А-1" загальною площею 249,7 кв. м по АДРЕСА_6 , складеного 30.04.2014 суб`єктом оціночної діяльності ПФ Агенство " Схід ", висновки якого затверджено наказом начальника Управління від 26.05.2014 за № 696, вбачється, що ринкова вартість згаданих приміщень станом на 30.04.2014 склала 175 500 грн (без ПДВ). У вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи або невід`ємні поліпшення, як того вимагає закон, у нежитлових приміщеннях вказаної нежитлової будівлі.

Начальником Управління було видано розпорядження від 03.07.2014 № 671 "Про укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, орендованої ТОВ " Екслюзів-Сінтез " за адресою: АДРЕСА_6 ". Підставою видачі вказаного розпорядження зазначено, зокрема, Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова на 2012-2016 роки, затверджену рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11, рішення 33 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23.04.2014 № 1570/14, а також висновки про вартість об`єкта оцінки, затверджені наказом начальника Управління від 26.05.2014 № 696.

У подальшому 03.07.2014 між ТОВ " Екслюзів-Сінтез " та територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради , від імені якої діяло Управління, укладено договір купівлі-продажу № 5152-В-С, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А. (реєстровий № 1589). За умовами згаданого договору відповідач приватизував вказані нежитлові приміщення за 175 500 грн. без ПДВ (разом з ПДВ 210 600 грн).

На підставі договору купівлі-продажу, а також акта прийому-передачі нерухомого майна № 5152-В-С від 03.07.2014, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса ХМНО Гаврилової С.А. № 14197719 від 03.07.2014 проведено державну реєстрацію права власності ТОВ " Екслюзів-Сінтез " на нежитлові приміщення першого поверху № 7-:-14 літ. "А-1" загальною площею 249,7 кв. м по АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 6213928).

В подальшому, нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-6 літ. "А-1" загальною площею 452,4 кв.м по АДРЕСА_6 передані у власність ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 02.04.2014, посвідченим приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. (реєстровий № 201). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 12119830 від 02.04.2014. Номер відомостей про речове право: 5203321. Нежитлові приміщення першого поверху № 7-:-14 літ. "А-1" загальною площею 249,7 кв. м по АДРЕСА_6 передані у власність ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 09.07.2014, посвідченим приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. (реєстровий № 493). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14316143 від 09.07.2014. Номер відомостей про речове право: 6271709.

Прокурор стверджував, що Рішення Харківської міської ради про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу є незаконним, оскільки ТОВ " Екслюзів-Сінтез " жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єктів нерухомого майна в оренді не здійснило. У звіті про оцінку майна, договорі купівлі-продажу, заяві з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. ТОВ " Екслюзів-Сінтез " до органу приватизації, тобто до Управління, не подавало документів передбачених п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, які б містили відомості про невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди, під час приватизації, зокрема, погоджену орендодавцем проєктно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції; аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря; довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат.

Таким чином, як наголошував прокурор, Харківська міська рада , визначений нею орган приватизації та ТОВ " Екслюзів-Сінтез " незаконно обрали та реалізували спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем.

Звертаючись із зазначеним позовом до суду, прокурор вказав, що порушення, що свідчать про незаконність набуття відповідачем спірних нежитлових приміщень прокурором виявлено за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування зазначеного кримінального провадження доказів, з огляду на встановлену ст.257 ЦК України позовну давність пропущено з поважних причин.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.11.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.01.2025, у задоволені позовних вимог відмовлено повністю. Зокрема, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про витребування майна, суди вказали на відсутність доказів, які свідчили б про недобросовісність відповідача-4. Суди зокрема, виходили з того, що позовна вимога про витребування майна спрямована до фізичної особи, яка не була учасником приватизації та при укладенні договору купівлі-продажу з Товариством добросовісно покладалася на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та не знала і не мала знати про існування порушених прав територіальної громади м. Харкова, а також допущені порушення під час приватизації. Матеріали справи не містять доказів пов`язаності Товариства і ОСОБА_3 у їх діях щодо приватизації та відчуження майна з порушенням інтересів територіальної громади. Будь-яких доказів обізнаності ОСОБА_3 про порушення порядку приватизації майна або наявності обмежень по відчуженню такого майна під час його приватизації Товариством матеріали справи не містять. Звідси, суди дійшли висновку про те, що прокурор не обґрунтував недобросовісність поточного власника майна ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду від 05.08.2025 Постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2024 у справі № 922/2416/24 скасовано в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування майна. Справу № 922/2416/24 в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області .

Відповідно до вказаної Постанови від 05.08.2025 Верховний Суд, приймаючи рішення про часткове скасування попередніх рішень судових інстанцій в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування майна у ОСОБА_3 вказав, що суди не врахували висновки, викладені у Постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, та не надали правової оцінки доводам прокурора щодо вибуття спірного майна поза волею власника майна - територіальної громади м. Харкова. Водночас суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачі подали заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, а прокурор виклав у позовній заяві клопотання щодо визнання поважними причин пропуску позовної давності. Встановлення обставин перебігу позовної давності пов`язане з оцінкою доказів, що з урахуванням змісту статті 300 ГПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, дослідженню підлягає питання щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння майном, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставин, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05.08.2025, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка кореспондується із ст. 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачає віндикацію.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.

За змістом ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (Постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи, законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності та добросовісності такого набуття.

На час звернення прокурора з даним позовом спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. (реєстровий № 201), зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 12119830 від 02.04.2014. Номер відомостей про речове право: 5203321. Нежитлові приміщення першого поверху № 7-:-14 літ. "А-1" загальною площею 249,7 кв. м по АДРЕСА_6 передані у власність ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 09.07.2014, посвідченим приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. (реєстровий № 493). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14316143 від 09.07.2014. Номер відомостей про речове право: 6271709.

У позовній заяві прокурор посилається на те, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні він дізнався про факти порушення вимог закону під час приватизації спірного майна.

Разом із тим, у розглядуваній справі прокурор не наводить обставин, які б свідчили про недобросовісність поведінки ОСОБА_3 як кінцевого набувача спірного нерухомого майна, не надає відповідних доказів на підтвердження таких обставин, а лише зазначає, що у разі якби набувач здійснив дії щодо перевірки історії придбання нерухомості, у нього мали виникнути сумніви щодо придбаного майна, що виключає її добросовісність.

Суд звертає увагу, що добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17).

За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на нерухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16.

Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування ст. 388 ЦК України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.04.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 дійшла висновку також про те, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст.388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

При цьому, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача, можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Схожі висновки містить Постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.

Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

При цьому суд враховує, що ч. 5 ст. 12 ЦК України встановлює загальну презумпцію добросовісності, а саме якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 , як кінцевий набувач спірного майна, знав чи міг знати про порушення порядку реалізації майна або про набуття майна всупереч закону.

Таким чином, у разі відсутності на момент набуття права власності судових рішень, які б визнавали незаконним відчуження майна, та за умови, що особа діяла в межах чинного законодавства, не маючи підстав для сумнівів у правомірності своїх дій, такі дії мають вважатися добросовісними. Зазначені обставини виключають обізнаність таких осіб або їхній обов`язок бути обізнаними щодо порушення порядку реалізації майна, що могло б свідчити про недобросовісне набуття.

Господарський суд також зазначає, що добросовісний набувач не може відповідати через порушення інших осіб, допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Схожий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 09.12.2024 у справі № 754/446/22.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи прокурора про те, що ОСОБА_3 під час придбання спірного майна допущено необачливість та не перевірено законності придбання ТОВ " Екслюзів-Сінтез " такого майна, а також те, що ОСОБА_3 мав дізнатися про спосіб приватизації майна шляхом викупу (з проведенням невід`ємних поліпшень).

При цьому прокурором не спростовано ті обставини, що ОСОБА_3 під час укладання договору купівлі-продажу майна об`єктивно не мав можливості перевіряти правильність актів Харківської міської ради щодо приватизації ТОВ " Екслюзів-Сінтез " спірного нерухомого майна, у тому числі щодо наявності підстав для обрання Харківською міською радою способу приватизації такого майна шляхом викупу.

Щодо посилань прокурора на те, що розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно у будь-якому разі підлягає поверненню на підставі ст. 388 ЦК України, суд зазначає таке.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Ч. 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до Закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада .

При цьому, ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Харкова, як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто, воля територіальної громади, як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Таким чином, здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.

Водночас, суд також враховує, що за обставинами справи виникненню права власності у ТОВ " Екслюзів-Сінтез " на об`єкт нерухомого майна, виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь у такому процесі органів влади, зокрема, Харківської міської ради , а тому відповідальність за вказані процедури не може покладатися на ОСОБА_3 , який легітимно міг розраховувати на їх належність та легітимність (до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 01.04.2025 у справі № 922/508/22).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень ст. 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції.

Отже, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень ст. 387, 388 ЦК України, так і положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Для застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.

Так, судом встановлено добросовісність набувача та сторонами не спростовано оплатність договору при відчуженні спірного майна.

Ст. 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України ) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначене також підтверджується висновками Верховного Суду, який неодноразово звертав увагу на те, що можливість задоволення позовних вимог на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язане із встановленням двох основних обставин - наявності волі у власника (позивача, який витребував майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним).

Положеннями вказаної норми не зазначено наслідки у випадку, якщо за встановлених обставинами справи одночасно встановлено і відсутність волі у власника під час вибуття з його володіння майна і наявність добросовісного оплатного набуття права власності відповідачем-володільцем спірного майна.

Разом з тим, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача.

Так, у позовах про зобов`язання повернути майно господарським судам необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право особи на мирне володіння майном, що є гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і застосовується судами України як частина національного законодавства.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168) (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 1018/3822/12).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися, як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься, як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Водночас, принцип законності є першою і найважливішою вимогою ст. 1 Першого протоколу. Друге речення першого пункту передбачає позбавлення "власності" "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом впровадження "законів". Крім того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, є притаманним всім статтям Конвенції (Iatridis v. Greece [ВП], § 58; Former King of Greece and Others v. Greece [ВП], § 79; Broniowski v. Poland [ВП], § 147).

Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Крім того, правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля. У зв`язку з цим необхідно зазначити, що, згадуючи "закон" ст. 1 Першого протоколу посилається на ту саму концепцію, на яку посилається Конвенція в інших місцях використовуючи цей термін, поняття, яке включає як статутне право, так і прецедентне право (Spacek, s.r.o., v. the Czech Republic, 54; Vistins and Perepjolkins v. Latvia [ВП], 96 ).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( East West Alliance Limited v. Ukraine, 167 ; Unsped Paket Servisi SaN. Ve TiC. A.$. v. Bulgaria, § 37).

Будь-яке втручання державного органу у право вільно володіти своїм майном може бути виправданим лише тоді, якщо воно відповідає законним публічним (та загальним) інтересам (Belane Nagy v. Hungary [ВП], п. 113).

Оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що при розгляді справ, в яких підлягає застосуванню ст. 1 Першого протоколу, зокрема щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, судам в першу чергу необхідно досліджувати питання наявності вищевказаних критеріїв співмірності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, в процесі чого сторони можуть доводити наявність або відсутність обставин справи, пов`язаних з такими критеріями, шляхом подання відповідних доказів.

Як вже зазначалося, за ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Звісно, рішення ЄСПЛ мають бути застосовані судами обов`язково, але таке застосування у кожній справі повинно бути обґрунтованим, виваженим, таким, що не є формальним, а відповідає суті рішення ЄСПЛ, змісту та характеру правовідносин, що розглядаються. Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Отже, наведені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності. Водночас зазначені норми допускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності передбачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним (зокрема, передбачає компенсацію, відшкодування вартості майна).

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких умов, слід дійти висновку, що запропоноване в позові втручання в права добросовісних набувачів майна, є явно непропорційним, призведе до істотного дисбалансу прав та інтересів добросовісного набувача і порушення його прав в розумінні вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призведе до невиправданого втручання в право мирно володіти своїм майном, коли умови будь-якої компенсації відповідачам на дотримання принципу пропорційності та балансу інтересів позивача не розроблялись і на розгляд суду не висунуті.

У той же час суд зазначає, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України №4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року, згідно якого відповідні норми ЦК України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:

1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;

2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:

а) до об`єктів критичної інфраструктури;

б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;

в) до об`єктів та земель оборони;

г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;

д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ст. 390 ЦК України, власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів, як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 391 ЦК України, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Обов`язковість врахування положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" також відображено у Постановах Верховного Суду , зокрема від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.

Добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/20528/21.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до встановлених обставин справи, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (бланк ЕЕА 965035), індексний номер витягу 23787136 від 03 липня 2014 року, стосовно об`єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень першого поверху №7-:-14 загальною площею 249,7 кв.м. будівлі літ. "А-1" по АДРЕСА_6 , за власником ТОВ " Ексклюзів-Сінтез "

Отже, державна реєстрація права власності на спірне майно здійснена 03 липня 2014 року, тобто на момент розгляду справи, з дати державної реєстрації права власності сплинуло більше 10 років, що свідчить про відсутність правових підстав для витребування спірного майна згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Слід зазначити, що даний "граничний строк" (10 років) за своєю правовою природою є преклюзивним строком, після спливу якого можливість задоволення позову про витребування від добросовісного набувача на користь держави або територіальної громади спірного нерухомого майна повністю та безповоротно втрачається. Цей строк не може бути поновлений, оскільки така можливість законом не передбачена. Цей строк не є позовною давністю, через що його перебіг не зупиняється і не переривається, а наслідки його спливу настають незалежно від поважності причин його пропуску і поважність таких причин значення не має; з цих же підстав розглядуваний преклюзивний строк, на відміну від позовної давності, застосовується судом ex officio незалежно від наявності відповідної заяви сторони у спорі.

Суд також враховує, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договори купівлі - продажу №5119-В-С від 07 березня 2014 року та №5152-В-С від 03 липня 2014 року не визнавались недійсними.

Отже, суд доходить висновку про те, що четвертий відповідач набув право власності на спірне майно у встановленому законом порядку, що відповідно до положень цивільного законодавства є самостійною та безумовною підставою набуття права власності, що про їхню недобросовісність не свідчить та правових підстав для витребування майна не створює.

Враховуючи викладене судом встановлено, що позов відповідно до положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" прокурором не подано, коли відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, а відтак, підстав для задоволення позову не встановлено.

Отже, у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

Окрім цього другим та четвертим відповідачем подано до суду заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, розглянувши які суд керується наступним.

Відповідно до приписів ч. 8 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності.

Право власності ТОВ " Ексклюзів-Сінтез " на спірне майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2014 (бланк серії ЕАХ №724576), індексний номер витягу 18765796 від 07 березня 2014.

Загальна позовна давність становить три роки (ст. 257 ЦК України) і повною мірою поширюється на будь-які вимоги про витребування майна, а тому за зверненими до відповідачів вимогами прокурора позовна давність спливла 08 березня 2017 року.

Така сама позовна давність (три роки) поширюється і на вимоги про визнанння недійсними оспорюваних правочинів, адже законом іншого не встановлено.

Прокурор же подав розглядуваний позов лише у 2024 році, допустивши таким чином пропуск позовної давності більш як на сім років.

Позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу (тобто в цій частині прохання прокурора "поновити" йому строк для звернення до суду), але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії (Постанова Верховного Суду від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц), включаючи й загальні положення щодо справедливості, добросовісності та розумності як загального стандарту поведінки учасників цивільних правовідносин.

Суд наголошує на тому, що жодної особливості для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами, заявленими органами прокуратури у спорах, та стороною в яких є органи місцевого самоврядування (державні органи влади), і які вирішує відповідний господарський суд в межах відповідної справи), законом не визначено.

Прокурор вказує, що порушення, які свідчать про незаконність набуття на користь ТОВ " Ексклюзів-Сінтез " нежитлових приміщень прокурором виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000064 доказів -приватизаційної справи, доступ до якої прокурорами було отримано лише після постановлення слідчим суддею Дзержинського районного суду м. Харкова ухвали від 20.07.2023, на підставі якої отримано тимчасовий доступ до приватизаційних справ за 2012-2015 роки.

Натомість, при визначенні початку перебігу позовної давності у розглядуваному спорі за вимогами прокурора не може враховуватися як поважна причина пропуску позовної давності дата постановлення ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 про надання тимчасового доступу до матеріалів приватизаційних справ.

Як зазначає Верховний Суд в пунктах 94.2 та 94.3 Постанови від 11.11.2021 у справі №910/8482/18, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

1) особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (ст. 74 ГПК України);

2) суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин. встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги (аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/9158/16).

Відповідно до п. 94.1 тієї ж Постанови Верхового Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення ст. 13 ЦК України, має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 14/325"б" та від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012).

П. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись від докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення віо 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі "ВАТ " Нафтова компанія "Юкос " проти Росії").

Згідно з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного суду від 06 червня 2023 року у справі № 922/3120/19, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Наведена правова позиція також викладена у Постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16, Верховного Суду від 03.04.2018 р. у справі №910/31767/15 та від 15.06.2018 у справі №911/3721/16, а також Постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах №369/6892/15-ц та №469/1203/15-ц.

Водночас, згідно п. 10 Наказу Генерального прокурора України від 18.10.2010 №3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів", з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись ст. 1, 15, 19-24 Закону України "Про прокуратуру", було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

З урахуванням викладеного, прокуратура могла та зобов`язана була своєчасно виявляти порушення законодавства ухваленими рішеннями органами місцевого самоврядування. Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин та прийнятих рішень (зокрема зобов`язаний та має всі можливості ознайомитися з матеріалами є підставою для прийняття міською радою оскаржуваного рішення).

Нездійснення своєчасного прокурорського реагування щодо незаконних, на думку прокурора, рішень органів місцевого самоврядування, що є обов`язком органів прокуратури відповідно призводить до наслідків, визначених ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції, з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Регламенту Харківської міської ради гласність засідань міської ради забезпечується шляхом висвітлення її діяльності засобами масової інформації, оприлюднення прийнятих міською радою рішень на офіційному веб-сайті Харківської міської ради , міського голови, виконавчого комітету, а також офіційного опублікування нормативно-правових, регуляторних актів відповідно до законодавства.

Відповідні матеріали є загальнодоступними, спрямовані на відкритість та гласність як діяльності Харківської міської ради , так і самих прийнятих рішень, які на думку правоохоронних органів можуть бути протиправними.

Враховуючи вищевикладене, прокурором без будь-яких поважних причин пропущено позовну давність для звернення з розглядуваним позовом до суду.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю заявлених позовних вимог, у задоволенні заяви другого та четвертого відповідачів про застосування строків спливу позовної давності до вимог прокурора слід відмовити.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на прокуратуру.

Враховуючи викладене та керуючись нормами ст. 2, 46, 53, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Прокурор - Салтівська окружна прокуратура міста Харкова ( 61038, Україна, м. Харків, вул. Глобинська, буд. 23 );

Відповідач - Харківська міська рада ( 61003, Україна, Харківська обл., місто Харків, Майдан Конституції, будинок 7 );

Відповідач - Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради ( 61003, Україна, Харківська обл., м. Харків, майдан Конституції, буд. 16 );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю « Ексклюзів-Сінтез » ( 61120, Україна, м. Харків, пр. Тракторобудівників, буд. 69в );

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ).

Повне рішення складено 02.02.2026.

СуддяР.М. Аюпова

справа № 922/2416/24