РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.01.2026Справа № 910/13730/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Михайлової А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Підводтрубопровід», м. Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд», м. Київ

про стягнення 6 227 842,36 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: Доля В.В.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Підводтрубопровід» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про стягнення основного боргу в сумі 5 655 379,97 грн, інфляційних втрат в розмірі 435 688,12 грн та 3% річних в сумі 136 774,27 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором № 208/ф від 02.07.2018 будівництва об`єкта на земельній ділянці в частині відшкодування вартості витрат позивача на оплату користування земельною ділянкою.

Ухвалою від 07.11.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 10.12.2025.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що позивачем не подано обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум заборгованості, не доведено обставин настання у відповідача строку відшкодування витрат на оплату за користування земельною ділянкою.

Позивачем у відповіді на відзив проти доводів відповідача було надано заперечення,

10.12.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 24.12.2025.

24.12.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.01.2026.

Представником позивача у судовому засіданні 28.01.2026 було надано усні пояснення по справі, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 28.01.2026 не з`явився, проте, про дату час та місце розгляду справ про доставку процесуального документа до електронного кабінета.

Одночасно, 28.01.2025 об 11:13 у Комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» було зареєстровано клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, в якому вказано, що у зв`язку з раптовою хворобою представника відповідача - Світлани Самсовнової та Документ сформований в системі «Електронний суд» 28.01.2026 2 звільнення з роботи іншого представника відповідача, який забезпечував представництво інтересів відповідача у даній справі, прошу відкласти розгляд цієї справи на інший день, визнавши причину неявки представника у судове засідання, призначене на 28.01.2026 року, об 11.00 год, поважною. Лікарняний лист буде надано додатково через те, що сьогодні оформлюється у відповідному реєстрі.

Розглянувши заяву відповідача, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення з урахуванням такого.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права, а саме нормами Господарського процесуального кодексу України.

Главою 4 роз. I Господарського процесуального кодексу України визначаються учасники судового процесу та їх права та обов`язки.

За п. 2 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Однак, це право не є абсолютним, оскільки учасники зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою (п. 3 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України ); а також подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначено наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Згідно з ч. ч. 1, 3 зазначеної норми неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Процедура і підстави для відкладення розгляду справи чітко передбачені у статті 202 Господарського процесуального кодексу України. Пунктом 2 частини першої згаданої статті визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засідання в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Верховний Суд у постанові від 14.07.2022 у справі № 260/4504/20 виклав правову позицію, відповідно до якої судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Судом вказувалось, що причиною неявки у судове засідання представником відповідача визначено перебування на лікарняному. Проте, жодного доказу до вказаної заяви додано не було. Вказане клопотання було подано відповідачем після настання часу, на який було призначено судове засідання (11:00).

Наразі, судом встановлено, що докази перебування на лікарняному було зареєстровано Комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» об 11:30, тобто, після того, як згідно протоколу судового засідання судом (об 11:24) було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача.

До того ж, відмовляючи в задоволенні клопотання, судом було враховано, що у минулому засіданні представник відповідача також не був присутній, що вказує на усталеність його поведінки.

Крім того, судом враховано, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 28.01.2026.

В судовому засіданні 28.01.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

02.07.2018 між Приватним акціонерним товариством «Підводтрубопровід» (сторона 1) та Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (сторона 2), предметом якого згідно п.1.1 є зобов`язання та права сторін по будівництву об`єкта на земельній ділянці з метою отримання кожною зі сторін своєї частини в збудованому об`єкті в порядку та на умовах визначених в договорі.

У п.1.2 договору №208/ф від 02.07.2018 вказано, що за цим договором сторона 1 делегує Стороні 2 частину функцій замовника будівництва, а Сторона 2 зобов`язується на свій ризик за рахунок власних або залучених сил, коштів, матеріалів, засобів, техніки та устаткування забезпечити будівництво об`єкта в цілому на земельній ділянці відповідно до проектної документації.

Зі змісту преамбули до договору № 208/ф від 02.07.2018 вбачається, що об`єктом є житловий комплекс з вбудовано-прибудованими приміщеннями офісного, торговельного призначення та паркінгом по вул. Курнатовського, 20 в Дніпровському районі м. Києва, будівництво якого буде здійснюватися у відповідності до умов цього Договору та згідно з проектною документацією. Земельна ділянка - земельна ділянка (територія) площею 1,32 га (кадастровий номер :66:032:0001), що розташована по вулиці Курнатовського, 20 у Дніпровському районі м. Києва. Земельна ділянка надана Стороні 1 в оренду на підставі рішення Київської міської ради від 28.12.2004 р. відповідно до договору оренди земельної ділянки від 21.07.2005 р., посвідченого Щербаковим В.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 517, зареєстрованого в Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.07.2005 р. за № 66-6-00284.

Згідно п.3.5 договору № 208/ф від 02.07.2018 Сторона 2 компенсує Стороні 1 витрати, понесені нею на плату за користування Земельною ділянкою, на якій здійснюється Будівництво Об`єкту за цим Договором, з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт та після підписання між Сторонами Протоколу розподілу площ до моменту прийняття Об`єкту в експлуатацію, а саме: реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта.

Компенсація здійснюється шляхом перерахування коштів Стороні 1 протягом 10 (десяти) робочих днів із дня надання Стороною 1 документального підтвердження понесених витрат.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання, скріплення печатками Сторін та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим договором або до припинення договору у випадках встановлених цим Договором та відповідно до законодавства України (п.7.1 договору №208/ф від 02.07.2018).

Додатковою угодою №1 від 15.05.2020 пункт 3.5 договору №208/ф від 02.07.2018 викладено в новій редакції:

"3.5. Сторона 2 компенсує Стороні 1 витрати, понесені нею на плату за користування Земельною ділянкою, на якій здійснюється Будівництво Об`єкту за цим Договором, з моменту отримання змін цільового призначення Земельної ділянки на таке, що дозволяє багатоповерхове житлове будівництво на Земельній ділянці до моменту прийняття Об`єкту в експлуатацію, а саме: реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта.

Компенсація здійснюється шляхом перерахування коштів Стороні 1 протягом 10 (десяти) робочих днів із дня надання Стороною 1 документального підтвердження понесених витрат.".

Як вказує позивач, протягом 2020 - 2023 років Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» відшкодовувались витрати, понесені Приватним акціонерним товариством «Підводтрубопровід» на плату за користування земельною ділянкою, на підтвердження чого до матеріалів справи надано акти здачі-прийняття робіт (надання послуг). Проте, від відшкодування витрат позивача на оплату за користування земельною ділянкою у 2024 та 2025 роках відповідач ухилився.

Наразі, зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що у 2024 та 2025 роках Приватним акціонерним товариством «Підводтрубопровід» було здійснено плату за користування земельною ділянкою згідно наступних платіжних документів: платіжна інструкція від 29.01.2024 р. № 1120, призначення платежу «орендна плата за землю грудень місяць 2023 р. без ПДВ» на суму 240 833,74 грн; платіжна інструкція від 27.02.2024 р. № 1147, призначення платежу «орендна плата за землю січень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 28.03.2024 р. № 1159, призначення платежу «орендна плата за землю лютий місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.04.2024 р. № 1200, призначення платежу «орендна плата за землю березень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 30.05.2024 р. № 1225, призначення платежу «орендна плата за землю квітень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.06.2024 р. № 1239, призначення платежу «орендна плата за землю травень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.07.2024 р. № 1273, призначення платежу «орендна плата за землю червень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.08.2024 р. № 1298, призначення платежу «орендна плата за землю липень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.09.2024 р. № 1337, призначення платежу «орендна плата за землю серпень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 30.10.2024 р. № 1365, призначення платежу «орендна плата за землю вересень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 28.11.2024 р. № 1384, призначення платежу «орендна плата за землю жовтень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.12.2024 р. № 1404, призначення платежу «орендна плата за землю листопад місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.01.2025 р. № 1437, призначення платежу «орендна плата за землю грудень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.02.2025 р. № 1451, призначення платежу «орендна плата за землю січень місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 28.03.2025 р. № 1478, призначення платежу «орендна плата за землю 02 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.04.2025 р. № 1511, призначення платежу «орендна плата за землю 03 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.05.2025 р. № 1539, призначення платежу «орендна плата за землю 04 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 27.06.2025 р. № 1557, призначення платежу «орендна плата за землю 05 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.07.2025 р. № 1581, призначення платежу «орендна плата за землю 06 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.08.2025 р. № 1607, призначення платежу «орендна плата за землю 07 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.09.2025 р. № 1627, призначення платежу «орендна плата за землю 08 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн.

Заявником наголошено, що про понесення означених витрат останнім повідомлялось відповідача шляхом передання відповідних даних бухгалтеру товариства.

Проте, відповідачем в повному обсязі та у строки визначені умовами договору №208/ф від 02.07.2018 відшкодування за 2024 - 2025 рік здійснено не було, зокрема, Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» 25.06.2024 було перераховано на рахунок позивача 500 000 грн та 12.07.2024 - 500 000 грн.

12.03.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку вимогу №01_11/3/25 від 11.03.2025 про відшкодування сплачених станом на 11.03.2025 витрат на оплату земельної ділянки в сумі 3 274 063,20 грн. До вказаного листа додано розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень, рахунки. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи фіскальний чек від 12.03.2025.

04.07.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку вимогу №01_12/7/25 від 04.07.2025 про відшкодування сплачених станом на 04.07.2025 витрат на оплату земельної ділянки в сумі 4 634 815,64 грн. До вказаного листа додано розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень, рахунки. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи фіскальний чек від 04.07.2025. За даними офіційного сайту АТ «Укрпошта» вказане поштове відправлення було вручено адресату 10.07.2025.

Однак, вимоги позивача відповідачем було залишено без задоволення. Означені обставини у сукупності і стали підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилався на те, що позивачем не подано обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум заборгованості, не доведено обставин настання у відповідача строку відшкодування витрат на оплату за користування земельною ділянкою.

Оцінюючи подані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Судом було встановлено, що згідно п.3.5 договору № 208/ф від 02.07.2018 Сторона 2 компенсує Стороні 1 витрати, понесені нею на плату за користування Земельною ділянкою, на якій здійснюється Будівництво Об`єкту за цим Договором, з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт та після підписання між Сторонами Протоколу розподілу площ до моменту прийняття Об`єкту в експлуатацію, а саме: реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта.

Додатковою угодою №1 від 15.05.2020 пункт 3.5 договору №208/ф від 02.07.2018 викладено в новій редакції:

"3.5. Сторона 2 компенсує Стороні 1 витрати, понесені нею на плату за користування Земельною ділянкою, на якій здійснюється Будівництво Об`єкту за цим Договором, з моменту отримання змін цільового призначення Земельної ділянки на таке, що дозволяє багатоповерхове житлове будівництво на Земельній ділянці до моменту прийняття Об`єкту в експлуатацію, а саме: реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта.

Компенсація здійснюється шляхом перерахування коштів Стороні 1 протягом 10 (десяти) робочих днів із дня надання Стороною 1 документального підтвердження понесених витрат.".

Судом також встановлено, що 2024 та 2025 роках Приватним акціонерним товариством «Підводтрубопровід» було здійснено плату за користування земельною ділянкою згідно наступних платіжних документів: платіжна інструкція від 29.01.2024 р. № 1120, призначення платежу «орендна плата за землю грудень місяць 2023 р. без ПДВ» на суму 240 833,74 грн; платіжна інструкція від 27.02.2024 р. № 1147, призначення платежу «орендна плата за землю січень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 28.03.2024 р. № 1159, призначення платежу «орендна плата за землю лютий місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.04.2024 р. № 1200, призначення платежу «орендна плата за землю березень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 30.05.2024 р. № 1225, призначення платежу «орендна плата за землю квітень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.06.2024 р. № 1239, призначення платежу «орендна плата за землю травень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.07.2024 р. № 1273, призначення платежу «орендна плата за землю червень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.08.2024 р. № 1298, призначення платежу «орендна плата за землю липень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.09.2024 р. № 1337, призначення платежу «орендна плата за землю серпень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 30.10.2024 р. № 1365, призначення платежу «орендна плата за землю вересень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 28.11.2024 р. № 1384, призначення платежу «орендна плата за землю жовтень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.12.2024 р. № 1404, призначення платежу «орендна плата за землю листопад місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 29.01.2025 р. № 1437, призначення платежу «орендна плата за землю грудень місяць 2024 р. без ПДВ» на суму 253 116,29 грн; платіжна інструкція від 27.02.2025 р. № 1451, призначення платежу «орендна плата за землю січень місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 28.03.2025 р. № 1478, призначення платежу «орендна плата за землю 02 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.04.2025 р. № 1511, призначення платежу «орендна плата за землю 03 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.05.2025 р. № 1539, призначення платежу «орендна плата за землю 04 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 27.06.2025 р. № 1557, призначення платежу «орендна плата за землю 05 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.07.2025 р. № 1581, призначення платежу «орендна плата за землю 06 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.08.2025 р. № 1607, призначення платежу «орендна плата за землю 07 місяць 2025 р. без ПДВ» на суму 283 490,09 грн; платіжна інструкція від 29.09.2025 р. № 1627, призначення платежу «орендна плата за землю 08 місяць 2025 без ПДВ» на суму 283 490,09 грн.

Заявником наголошено, що про понесення означених витрат останнім повідомлялось відповідача шляхом передання відповідних даних бухгалтеру товариства.

Проте, відповідачем в повному обсязі та у строки визначені умовами договору №208/ф від 02.07.2018 відшкодування за 2024 - 2025 рік здійснено не було, зокрема, Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» 25.06.2024 було перераховано на рахунок позивача 500 000 грн та 12.07.2024 - 500 000 грн, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 5 655 379,97 грн.

Суд критично ставиться до посилань позивача та те, що про понесення означених витрат останнім повідомлялось відповідача шляхом передання відповідних даних бухгалтеру товариства, оскільки за умовами договору №208/ф від 02.07.2018 передбачено, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатись здійсненими належним чином, якщо викладені у письмовій формі та надіслані рекомендованим або цінним листом, або вручені особисто. Отже, відповідні посилання позивача судом не приймаються в контексті встановлення настання строку відшкодування понесених позивачем у 2024-2025 роках витрат на оплату за користування земельною ділянкою згідно вказаних вище платіжних доручень.

Наразі, суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогіднісь і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Судом було встановлено, що 12.03.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку вимогу №01_11/3/25 від 11.03.2025 про відшкодування сплачених станом на 11.03.2025 витрат на оплату земельної ділянки в сумі 3 274 063,20 грн. До вказаного листа додано розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень, рахунки. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи фіскальний чек від 12.03.2025.

04.07.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку вимогу №01_12/7/25 від 04.07.2025 про відшкодування сплачених станом на 04.07.2025 витрат на оплату земельної ділянки в сумі 4 634 815,64 грн. До вказаного листа додано розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень, рахунки. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи фіскальний чек від 04.07.2025. За даними офіційного сайту АТ «Укрпошта» вказане поштове відправлення було вручено адресату 10.07.2025.

Відповідачем обставин отримання вказаних вимог та доданих до них документів належним чином доказово не було спростовано.

Одночасно, судом враховано, що до позовної заяви у справі позивачем було додано платіжні доручення про сплату орендної плати за землю.

За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що строк внесення відповідачем компенсації орендної плати за землю за 2024 - 2025 (08 місяць 2025) року, настав.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним та здійснений з урахуванням суми податку на додану вартість та здійсненими у 2024 відповідачем частковими оплатами.

Одночасно, судом враховано, що розрахунок спірної заборгованості позивачем здійснено у відповідності до даних сформованих та направлених до Державної податкової служби України податкових декларацій з плати за землю.

Враховуючи наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Підводтрубопровід» до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» в частині стягнення основного боргу в сумі 5 655 379,97 грн.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 435 688,12 грн та 3% річних в сумі 136 774,27 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачений частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 22.09.2020 у справі №918/631/19, від 09.11.2021 у справі №320/5115/17).

Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Наразі, здійснюючи перевірку розрахунку позивача, судом встановлено, що останній є необґрунтованим у частині визначення початкової дати нарахування.

Зокрема, судом вище було встановлено, що посилання позивача та те, що про понесення витрат на оплату орендної плати за землю останнім повідомлялось відповідача шляхом передання відповідних даних бухгалтеру товариства є безпідставними в контексті встановлення строку здійснення відшкодування, оскільки за умовами договору №208/ф від 02.07.2018 передбачено, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатись здійсненими належним чином, якщо викладені у письмовій формі та надіслані рекомендованим або цінним листом, або вручені особисто.

Одночасно, судом також було встановлено, що 12.03.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку вимогу №01_11/3/25 від 11.03.2025 про відшкодування сплачених станом на 11.03.2025 витрат на оплату земельної ділянки в сумі 3 274 063,20 грн. До вказаного листа додано розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень, рахунки. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи фіскальний чек від 12.03.2025.

04.07.2025 позивачем було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку вимогу №01_12/7/25 від 04.07.2025 про відшкодування сплачених станом на 04.07.2025 витрат на оплату земельної ділянки в сумі 4 634 815,64 грн. До вказаного листа додано розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень, рахунки. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи фіскальний чек від 04.07.2025. За даними офіційного сайту АТ «Укрпошта» вказане поштове відправлення було вручено адресату 10.07.2025. Відповідачем обставин отримання вказаних вимог та доданих до них документів належним чином доказово не було спростовано. Одночасно, судом враховано, що до позовної заяви у справі позивачем було додано платіжні доручення про сплату орендної плати за землю.

Отже, при визначенні початку періоду прострочення, суд вважає за доцільне враховувати саме направлення розрахунку заборгованості, копій платіжних доручень, рахунків із вимогами №01_11/3/25 від 11.03.2025 та №01_12/7/25 від 04.07.2025.

Здійснивши власний перерахунок з урахуванням вказаних вище висновків та в межах періоду нарахування, що визначений позивачем, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних за період з 29.03.2025 по 29.10.2025 на суму 68 705,47 грн та інфляційних втрат за вказаний період в сумі 132 126,63 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладється на сторін пропорційно задоволених вимог. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що з урахуванням того, що у позовній заяві та відповіді на відзив позивачем вказано про надання в подальшому додаткового акту виконаних робіт, що стосується виконання робіт в рамках судової справи, суд ввадаж за доцільне вирішити питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу у порядку, що визначений ст.221 Господарського процесуального кодексу України після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Підводтрубопровід» до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про стягнення основного боргу в сумі 5 655 379,97 грн, інфляційних втрат в розмірі 435 688,12 грн та 3% річних в сумі 136 774,27 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м.Київ, вул.Михайла Омеляновича - Павленка, буд.4/6, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Підводтрубопровід» (02139, м.Київ, вул.Курнатовського, буд.20, ) заборгованість в сумі 5 655 379,97 грн, 3% річних в сумі 68 705,47 грн, інфляційні втрати в розмірі 132 126,63 грн та судовий збір в сумі 87 843,18 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 29.01.2026.

Суддя В.В. Князьков