ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

cправа № Б29/334-09 (904/430/24)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М.,

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі представників судового засідання відповідно протоколу судового засідання від 21.01.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2024

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2025

у справі № Б29/334-09 (904/430/24)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада", 2) Акціонерного товариства "Сенс Банк"

про визнання договору оренди дійсним, зобов`язання виконати умови договору з правом викупу та визнання права власності

в межах справи № Б29/334/-09

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада"

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи

1. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.09.2006 виданого Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради, відомостей про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.09.2006 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.07.2021 розділ відомості про об`єкт права власності на нерухоме майно власником спірного майна 01.09.2006 була зареєстрована ТОВ "МБК "Україна-Канада".

2. Позивачка, в якості орендаря, та ТОВ "МБК "Україна-Канада", як орендодавець, у простій письмовій формі уклали Договір №1 оренди з правом викупу від 03.01.2006.

Згідно з п.1.1, п.1.2 вищевказаного Договору №1, ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" передала, а ОСОБА_1 прийняла у строкове платне користування житловий будинок АДРЕСА_1 , що складається з двох квартир загальною площею 234,8 кв.м. Вартість об`єкта складає 670 000,00 грн.

Будинок належить ТОВ "МБК "Україна-Канада" на праві власності з наступним переходом права власності на об`єкт до Позивачки, яка зобов`язалася прийняти об`єкт у строкове платне користування, а згодом і у власність, та сплачувати орендну плату з урахуванням її індексації за весь об`єкт, яка в цілому складає 670 020 грн за весь строк оренди (п. п. 1.1, 1.2, 5.1 Договору №1).

Розділ 8 Договору №1 передбачає порядок викупу об`єкту оренди. Згідно вимог п.8.1 Договору №1 об`єкт, що орендується переходить у власність Орендаря, після закінчення строку оренди, у разі внесення Орендодавцю всієї належної до сплати орендної плати за весь час оренди.

Згідно з п. 8.2 Договору №1 перехід права власності на об`єкт оренди від Орендодавця до орендаря оформлюється шляхом складання (підписання та скріплення печатками) Сторонами відповідного договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 8.3 договір купівлі-продажу об`єкта повинен бути укладений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Факт передачі об`єкта оренди від Відповідача-1 Позивачу підтверджується актом приймання-передачі від 10.01.2008 підписаним сторонами.

Строк оренди сторони визначили у п. 4.1 Договору №1 тривалістю 2 роки та шість місяців, який відраховується від дати укладання Акту передання-приймання.

З наведеного вбачається, що строк оренди скінчився 10.06.2011.

3. Судами також встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 .

4. 23 листопада 2007 між ОСОБА_2 , як замовником, та ТОВ "МБК "Україна-Канада", як підрядником, було укладено Договір підряду на будівництво індивідуального житлового будинку №182/07-ПД/ЗК.

5. На виконання умов Договору підряду ОСОБА_2 23.11.2007 сплатив на рахунок ТОВ "МБК "Україна-Канада" 677 331,25 гривень за рахунком №М-0000201 від 23.11.2007.

6. На підтвердження даних обставин Позивач надала до матеріалів справи копії Договору підряду від 23.11.2007, платіжного доручення № від 23.11.2007 (том-1, арк.с. 223) та виписки з банківського рахунку ОСОБА_2 (том-1, арк.с. 13).

7. 07.02.2008 ОСОБА_2 та ТОВ "МБК "Україна-Канада" уклали додаткову угоду до Договору підряду №182/07-ПД/ЗК від 23.11.2007, за змістом якої дійшли згоди розірвати договір підряду достроково - з 08.02.2008.

8. Також сторони домовились суму, сплачену Замовником ( ОСОБА_2 ) 23.11.2007 в розмірі 677 331,25 грн. зарахувати як оплату по Договору №1.

9. В свою чергу, 12.02.2008 ОСОБА_1 та ТОВ "МБК "Україна - Канада" уклали додаткову угоду до Договору №1, за змістом якої сторони дійшли згоди, що орендарем орендна плата за договором внесена у повному обсязі, об`єкт, що орендується, переходить у власність Орендаря після закінчення строку оренди. Додаткова угода від 12.02.2008 була укладена у простій письмовій формі та підписана сторонами.

10. Виходячи з умов наведених правочинів сторони Договору №1 повинні були укласти договір купівлі-продажу об`єкта оренди у розумний строк після спливу строку оренди - 10.06.2011, проте цього не зробили.

11. Крім того, ТОВ "МБК "Україна-Канада", як Іпотекодавець, та АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", як Іпотекодержатель, уклали Іпотечний договір №17 від 18.01.2008, предметом іпотеки було саме спірне майно - житловий будинок.

12. В подальшому ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2009 по справі № Б29/334-09 було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "МБК "Україна-Канада".

13. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2009 по справі №Б29/334-09 прийнято рішення ввести процедуру розпорядження майном боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада", смт. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області

14. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області 28.03.2014 клопотання керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" арбітражного керуючого Самошоста І.І. №02-01/01/02 від 14.03.2014 задоволено частково; затверджено план санації боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" (); продовжено строк процедури санації Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада", повноваження керуючого санацією арбітражного керуючого Самошоста І.І., до 29.09.2015.

15. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2020 припинено процедуру санації Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада"; визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" () - банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру у справі строком на 12 місяців, до 21.05.2021; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Горба Володимира Андрійовича (свідоцтво №988 від 27.05.2013; 49069, місто Дніпро, вулиця Січеславська Набережна, 53, офіс 4; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

16. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.24 по справі №Б29/334-09 прийнято рішення - продовжити строк ліквідаційної процедури та повноваження ліквідатора Горба Володимира Андрійовича (свідоцтво №988 від 27.05.2013) у справі у №Б29/334-09 про банкрутство ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" до 25.09.2024.

17. Під час процедури банкрутства спірне майно та правовідносини навколо житлового будинку були предметом низки судових спорів.

18. 30.03.2015 за результатами аукціону між керуючим санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" Самошоста І.І. та Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: лоту №2: Будинок (матеріали стін: пінобетонні блоки), загальною площею 234,8 кв.м., житловою площею 164, 4 кв.м., що складається з двох квартир: квартира №1 - загальна площа 117, 4 кв.м.; житлова площа 82, 1 кв.м.; квартира №2 - загальна площа 117,4 кв.м.; житлова площа 82,3 кв.м.; з господарськими спорудами: замощення літ. І (тротуарна плитка), огорожа літ. №1-6 (метал), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, проведеного 30.03.2015.

19. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2018 по справі №Б29/334-09 заяву гр. ОСОБА_1 від 16.02.2017р. про визнання частково недійсним аукціону та визнання недійсним договору купівлі-продажу було задоволено. Судом було визнано недійсними результати аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" в частині продажу лоту №2: Будинок (матеріали стін: пінобетонні блоки), загальною площею 234, 8 кв.м., житловою площею 164,4 кв.м., що складається з двох квартир: квартира №1 - загальна площа 117,4 кв.м.; житлова площа 82, 1 кв.м.; квартира №2 - загальна площа 117, 4 кв.м.; житлова площа 82, 3 кв.м.; з господарськими спорудами: замощення літ. І (тротуарна плитка), огорожа літ. № 1-6 (метал), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного 30.03.2015р.; та визнано недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна - будинку (матеріали стін: пінобетонні блоки), загальною площею 234, 8 кв.м., житловою площею 164, 4 кв.м., що складається з двох квартир: квартира № 1 - загальна площа 117, 4 кв.м.; житлова площа 82, 1 кв.м.; квартира №2 - загальна площа 117, 4 кв.м.; житлова площа 82,3 кв.м.; з господарськими спорудами: замощення літ. І (тротуарна плитка), огорожа літ. №1-6 (метал), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 30.03.2015 між керуючим санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" Самошоста І.І. та Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк".

20. Апеляційна інстанція скасувала наведену ухвалу суду першої інстанції, але постановою Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № Б29/334-09 рішення апеляційної інстанції було скасовано, ухвалу Господарського суду від 22.05.2018 - залишено в силі.

Отже, власником спірного майна залишилося ТОВ "МБК "Україна-Канада".

21. Крім того, предметом судового розгляду в межах справи №175/4242/16-ц Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області був спір про право власності ОСОБА_1 на означене вище майно.

22. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2020 у справі №175/4242/16-ц позов ОСОБА_1 було задоволено, серед іншого було визнано право власності за позивачем на нерухоме майно - житловий будинок, який також є предметом даного спору.

23. Натомість 28.09.2022 Верховним Судом прийнято постанову, якою вирішено:

- рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в частині позовних вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, номер запису 9346654, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, змінити, виклавши у такій редакції:

"Скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Лариси Леонідівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер - 20627749 від 09 квітня 2015 року".;

- рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в частині позовних вимог про визнання права власності скасувати та ухвалити нове судове рішення.

- у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 234,8 кв.м, житловою площею 164,4 кв.м, що складається з двох квартир: квартира №1 загальною площею 117,4 кв. м, житловою площею 82,1 кв. м; квартира №2 загальною площею 117,4 кв. м, житловою площею 82,3 кв.м, з господарськими спорудами, замощення літ. 1 (тротуарна плитка), огорожа літ. № 1-6 (метал), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року залишити без змін".

24. Зі змісту постанови Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №175/4242/16-ц слідує, що підставами для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 за вимогою про визнання права власності були визначені наступні підстави:

"За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого (наявного) права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач за позовом про визнання права власності - це особа, яка вже є власником спірного майна, а відповідач - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або особа, що має до майна власний інтерес.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права (див. пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18).

У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03 січня 2008 року між ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" та ОСОБА_1 був укладений договір № 1 оренди будинку з правом викупу.

Відповідно до умов вказаного договору об`єкт оренди переходить у власність орендаря після закінчення строку оренди у разі внесення орендодавцю всієї належної до сплати орендної плати за час оренди. Перехід права власності на об`єкт від орендодавця до орендаря оформлюється шляхом складання (підписання та скріплення печатками) сторонами відповідного договору купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу об`єкта повинен бути укладений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (розділ 8 "Порядок викупу об`єкта").

12 лютого 2008 року між ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до вказаного договору, за умовами якої Телегіна В.І. орендна плата за договором була внесена у повному обсязі, а об`єкт, що орендується, переходить у власність ОСОБА_1 після закінчення строку оренди (2 роки і 6 місяців).

Зазначене свідчить про існування іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права в частині визнання за Телегіною В.І. права власності на житловий будинок загальною площею 234,8 кв. м, житловою площею 164,4 кв. м, що складається з двох квартир: квартира №1 загальною площею 117,4 кв. м, житловою площею 82,1 кв. м; квартира № 2 загальною площею 117,4 кв. м, житловою площею 82,3 кв. м, з господарськими спорудами, замощення літ. 1 (тротуарна плитка), огорожа літ. №1-6 (метал), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин у контексті цієї справи положень статті 392 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про задоволення позовних вимог у зазначеній частині, не звернули увагу на викладене вище, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову Телегіної В.І. в частині визнання права власності".

25. Одночасно з наведеним вище, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2020 в межах справи про банкрутство №Б29/334-09 було застосовано наслідки недійсності правочинів. Повернуто сторони в попередній стан. Повернуто у власність ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" (, вулиця Харківська 14а, смт. Слобожанське, Дніпропетровська область, 52005) Будинок (матеріали стін: пінобетонні блоки), загальною площею 234,8 кв.м., житловою площею 164,4 кв.м., що складається з двох квартир: квартира №1 - загальна площа 117,4 кв.м.; житлова площа 82,1 кв.м.; квартира №2 - загальна площа 117,4 кв.м.; житлова площа 82, 3 кв.м.; з господарськими спорудами: замощення літ. І (тротуарна плитка), огорожа літ. №1-6 (метал), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; зобов`язано ліквідатора ТОВ "МБК "Україна-Канада у справі №29/334-09 про банкрутство ТОВ "МБК "Україна-Канада", арбітражного керуючого Горба Володимира Андрійовича прийняти зазначене майно та забезпечити його схоронність, а також вжити заходів щодо відновлення запису про право власності на вказане майно за ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

26. В подальшому 03.11.2022 постановою Центрального апеляційного господарського суду у справі № Б29/334-09 ухвалу першої інстанції від 13.08.2020 було скасовано, у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (вх. №37052/20) - відмовлено. За наслідками касаційного оскарження постанова апеляційної інстанції була залишена в силі.

27. В січні 2023 ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" (відповідач-1); Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (відповідач-2) про визнання договору оренди дійсним, зобов`язання виконати умови договору з правом викупу та визнання права власності.

-Позовна заява подана в межах справи №Б29/334-09 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" (52005, Дніпропетровська область, смт. Слобожанське, вулиця Харківська, 14а, ).

28. Згідно прохальної частини позовної заяви Позивачка просив суд:

- визнати дійсним Договір №1 оренди будинку з правом викупу від 03 січня 2008 року житлового будинку літ. "А" загальною площею 234,8 кв.м., житловою площею 164,4 кв.м., що складається з двох квартир, квартира № 1 загальною площею 117,4 кв.м., житловою площею 82,1 кв.м., квартира № 2 загальною площею 117,4 кв.м., житловою площею 82,3 кв.м., з господарськими спорудами, замощення літ.1 (тротуарна плитка), огорожа літ . № 1-6 (метал), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений в письмовій формі між Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" (, 52005, Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Харківська, 14а) та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ).

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" та Акціонерне товариство "Сенс Банк" (, Ліцензія НБУ №61 от 01.12.2022 г., 03150, м. Київ. вул. Велика Васильківська, 100) виконати умови Договору №1 оренди будинку з правом викупу будинку від 03 січня 2008 року, який складається з житлового будинку літ. "А" загальною площею 234,8 кв.м., житловою площею 164,4 кв.м., що складається з двох квартир: квартира №1 загальною площею 117,4 кв.м., житловою площею 82,1 кв.м квартира №2 загальною площею 117,4 кв.м., житловою площею 82,3 кв.м. з господарськими спорудами, замощення літ.1 (тротуарна плитка) огорожа літ. №1-6 (метал), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) право власності на житловий будинок літ. "А" загальною площею 234,8 кв.м., житловою площею 164,4 кв.м., що складається з двох квартир: квартира № 1 загальною площею 117,4 кв.м. житловою площею 82,3 кв.м., господарськими спорудами, замощення літ 1 (тротуарна плитка), огорожа літ. №1-6 (метал), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" (, 52005 Дніпропетровська область, Дніпровським район, смт. Слобожанське вул. Харківська, 14а) та Акціонерного товариства "Сенс Банк" ( , Ліцензія НБУ №61 от 01.12.2022, 03150, м. Київ. вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) суму судових витрат по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу.

29. Позивачка звернулася до суду з огляду на відсутність правової визначеності відносно її майна, а саме вказала, що на даний момент вона володіє житловим будинком, але право власності за нею не зареєстровано. Земельна ділянка, на який розташоване спірне майно зареєстровано саме за Позивачем. Зареєстрованим власником спірного майна - житлового будинку є ТОВ МБК "Україна-Канада".

-На даний час Господарським судом Дніпропетровської області розглядається справа про визнання банкрутом ТОВ "МБК "Україна-Канада" №Б29/334-09, триває процедура ліквідації боржника. Спірне майно, як частина ліквідаційної маси, може бути реалізовано на користь третіх осіб, що порушує інтереси позивача та може призвести до втрати позивачем спірного майна.

Також Позивачка вказала, що спірне майно було передано Відповідачем-1 в іпотеку Відповідачу-2 та знаходиться під обтяженням.

-Позивачка вважає, що набула спірне майно згідно умов Договору №1 оренди з правом викупу від 03.01.2006 укладеним у простій письмовій формі між нею, як Орендарем, та ТОВ "МБК "Україна-Канада" (далі - Договір №1). Позивачка наполягає, що виконала всі умови Договору №1, повністю розрахувалась, але Відповідач-1 не здійснив оформлення договору купівлі продажу, в порядку передбаченому умови пунктів 8.1 - 8.3 Договору №1.

30. Позивачка в січні 2023 року на адресу ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" та арбітражного керуючого - ліквідатора ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" Горб В. А. направила заяву про оформлення у письмовій формі Договору-купівлі продажу об`єкта, який підлягає нотаріальному посвідченню та держаній реєстрації, однак, відповіді не отримала. За її твердженням, на даний час існують правові підстави для визнання дійсним в судовому порядку вищевказаного Договору з подальшим визнанням права власності на об`єкт нерухомості за позивачем у справі.

31. ТОВ "МБК "Україна-Канада" не заперечувало фактів та обставин на які посилався Позивач. За змістом останнього відзиву на позовну заяву від 06.08.2024 відповідач-1 просив суд позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

32. Відповідач-2 АТ "Сенс Банк", який є правонаступником Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", проти задоволення позову заперечував.

Короткий зміст оскаржуваних рішень

33. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2024 у справі № Б29/334-09 (904/430/24), яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2025, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада", АТ "Сенс Банк" про визнання договору оренди дійсним, зобов`язання виконати умови договору з правом викупу та визнання права власності - відмовлено повністю.

33.1. Суди виходили з обрання Позивачкою неправильного (неналежного та неефективного способу захисту), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 а також з того, що спірне нерухоме майно банкрута підлягає включенню до ліквідаційної маси боржника, а тому у ліквідатора ТОВ "МБК "Україна-Канада" відсутні повноваження щодо відчуження майна підприємства-банкрута у інший спосіб, ніж встановлений Кодексом України з процедур банкрутства, зокрема, статтею 63 цього Кодексу.

Суди виснували, що визнання, у цьому випадку, позовних вимог суперечить нормам КУзПБ та порушує інтереси боржника та його кредиторів, а тому позов підлягає відхиленню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

34. До Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій скаржник просить Суд скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2025 у справі № Б29/334-09 (904/430/24) та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

34.1. На виконання приписів пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України скаржниця посилається на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц, відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається. Обов`язковими умовами для визнання такого договору дійсним є: встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину; втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Скаржниця зазначає, що суди вказані правові позиції проігнорували.

-Також в уточненій касаційній скарзі зазначено, що суди формально підійшли до вирішення питання щодо порушеного права позивача і вирішили спір без урахування всіх обставин справи, зокрема щодо порушення (невизнання або оспорювання) права позивача з боку відповідачів, без дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, що є порушенням статей 86, 236 ГПК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

35. Відзиву на касаційну скаргу не надано.

Провадження у Верховному Суді

36. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № Б29/334-09 (904/430/24) визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2025.

37. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.12.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2025 у справі № Б29/334-09 (904/430/24) та призначити до розгляду касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі № Б29/334-09 (904/430/24) на 21 січня 2026 року о 12:20 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань №330.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

38. Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржниці та її особисто, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

39. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

40. Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій, відхиляючи позовні вимоги у цій справі, дійшли зокрема висновку про те, що: -заявлена вимога про визнання договору оренди дійсним, не призведе до захисту прав Позивачки та потребуватиме додаткових звернень до суду, адже перехід права власності на об`єкт від орендодавця до орендаря оформлюється шляхом складання (підписання та скріплення печатками) сторонами відповідного договору купівлі-продажу об`єкта, отже, не є належним способом захисту порушеного права;

-Заявлена вимога про зобов`язання виконати умови договору з правом викупу, є абстрактною, оскільки Позивачка не визначила які саме дії повинен виконати Відповідач-1 та Відповідач-2, який навіть не є стороною означеного правочину

-Заявлена вимога про визнання права власності не може бути задоволена, оскільки матеріали справи не містять доказів набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, тому в цій справі суд не може застосувати положення ст. 392 ЦК України, оскільки за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

41. За встановлених судами обставин, суди виснували, що поданий позов фактично заявлено ОСОБА_1 не для визнання, а для набуття права власності, що вказує на необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

42. Погоджуючись із такими висновками, суд касаційної інстанції виходить з такого.

43. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

44. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

45. Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

46. Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

47. Відповідно до частин першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

48. У частині другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено осіб, які мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До таких осіб зазначена норма відносить юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

49. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

50. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

51. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

52. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

53. Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18.

54. Способи захисту цивільних прав і законних інтересів осіб, прав та законних інтересів суб`єктів господарювання визначені у статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

55. Згідно з частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4 відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

56. Отже, визначений у статті 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту порушених прав та інтересів не є вичерпним.

57. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

58. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

59. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 та інших.

60. Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19, від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

61. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

62. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

63. Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

64. Аналогічна позиція Верховного суду викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/1159/19).

65. Суд також звертається до правової позиції, викладеної у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 в якій вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права так / або інтересу позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права та / або інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

66. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

67. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

68. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

69. Частинами першою та третьою статті 760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

70. Цивільні правовідносини з приводу оренди житла з викупом врегульовано ст. 810-1 ЦК України.

71. Відповідно до вимог частин 2, 6, 7 статті 810-1 Цивільного кодексу України:

- за договором оренди житла з викупом одна сторона - підприємство-орендодавець передає другій стороні - фізичній особі (особі-орендарю) житло за плату на довготривалий (до 30 років) строк, після закінчення якого або достроково, за умови повної сплати орендних платежів, житло переходить у власність орендаря;

- до договору оренди житла з викупом застосовуються положення статей 811, 813-820, 823, частини другої статті 825, статей 826, 1232-1 цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених законом;

- договір оренди житла з викупом є документом, що свідчить про перехід права власності на нерухоме майно від підприємства-орендодавця до особи-орендаря з відкладальними обставинами, визначеними законом.

72. Форма договору найму житла встановлена статтею 811 ЦК України, за змістом частини 2 даної статті договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

73. Матеріалами справи підтверджується, що Договір №1 оренди будинку з правом викупу було укладено 03.01.2008 у простій письмовій формі на строк 2 роки та 6 місяців.

74. Згідно вимог частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

75. Правові наслідки недодержання вимоги закону при нотаріальне посвідчення установлені статтею 220 ЦК України.

76. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

77. Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

78. З огляду на наведене, Позивачка наполягала на визнанні Договору №1 дійсним.

79. Пунктом 8.1 Договору №1 сторони узгодили, що об`єкт, що орендується, переходить у власність Орендаря, після закінчення строку оренди, у разі внесення Орендодавцю всієї належної до сплати орендної плати за час оренди.

80. Водночас, умовами пунктів 8.2 та 8.3 передбачено додаткове оформлення права власності окремим договором купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

81. Наведені умови доповнюють одна одну, конкретизуючи зміст домовленостей між сторонами, відтак, зважаючи на те, що сторони досягли згоди про те, що для переходу об`єкта нерухомості у власність ОСОБА_1 укладається саме договір купівлі-продажу і визначили його форму, то сама по собі обставина сплати усіх орендних платежів за час оренди, на які посилається Позивачка, не призводить до автоматичного набуття Позивачкою права власності на спірне майно.

82. Тобто, визнання Договору оренди будинку з правом викупу №1 від 03.01.2008 укладеним не є підставою для набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно, яке остання прагне набути шляхом вирішення цього спору. Такою підставою може бути укладення відповідного Договору купівлі-продажу.

83. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

84. Зважаючи на встановлене, у випадку відмови Відповідача-1 від виконання умов Договору №1, Позивачка не позбавлена можливості захистити свої права іншим чином, як от відшкодування збитків тощо.

85. Водночас, Позивачка може реалізувати своє право та звернутись із заявою про визнання грошових вимог у справі №Б29/334-09 про банкрутство ТОВ "МБК "Україна-Канада", як правильно роз`яснив у оскаржуваній постанові апеляційний господарський суд.

86. Відтак, слід погодитися із судами про обрання Позивачкою неправильного (неналежного та неефективного способу захисту), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

87. Інша заявлена Позивачкою вимога є, зокрема, матеріально-правова вимога скаржниці про визнання за нею права власності на нерухоме майно, яке, на її думку, виникло внаслідок повної сплати за Договором оренди будинку з правом викупу №1 від 03.01.2008.

88. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

89. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

90. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).

91. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

92. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

94. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

95. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постановах від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 23.06.2020 у справі №909/337/19 (провадження № 12-35гс20) щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, що було враховано судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи.

96. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

97. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

98. Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про можливість подання позову про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

99. В свою чергу, вимогу щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна містить стаття 657 ЦК України.

100. Згідно з частинами 3 та 4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

101. Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

102. Виходячи зі змісту ст.ст. 334, 657 ЦК України виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно пов`язується з укладенням договору купівлі-продажу, його нотаріальним посвідченням та відповідної державної реєстрації, чого зроблено не було.

103. Отже, заявлена вимога про визнання права власності не може бути задоволена, оскільки під час розгляду справи суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи не містять доказів набуття Позивачкою права власності на спірне нерухоме майно, тому в цій справі суд не може застосувати положення ст. 392 ЦК України, оскільки за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

104. За таких умов, позов, в цій частині, фактично заявлено ОСОБА_1 не для визнання, а для набуття Позивачкою права власності, що вказує на необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

105. Крім наведеного, слід врахувати, що Відповідач-1 ТОВ "МБК "Україна - Канада" перебуває у процедурі банкрутства та знаходиться у стадії ліквідації.

106. Системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми цього Кодексу мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

107. Як встановлено під час розгляду справи, Позивачка письмово звернулась до Відповідача-1 з вимогою про нотаріальне посвідчення Договору №1 лише у 2023 році, коли відносно ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" судом була розпочата ліквідаційна процедура у справі про банкрутство №Б29/334-09.

108. Відповідно до частини 1 статті 59 Кодексу України з процедур банкрутства з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо; продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом. Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси (частина 1 статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства).

109. Статтею 63 Кодексу України з процедур банкрутства визначені особливості продажу майна банкрута.

110. Суд апеляційної інстанції слушно послався на те, що спірне нерухоме майно банкрута підлягає включенню до ліквідаційної маси боржника, а тому у ліквідатора ТОВ "МБК "Україна-Канада" відсутні повноваження щодо відчуження майна підприємства-банкрута у інший спосіб, ніж встановлений Кодексом України з процедур банкрутства, зокрема, статтею 63 цього Кодексу, а визнання у цьому випадку позовних вимог суперечить нормам КУзПБ та порушує інтереси кредиторів боржника.

111. Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

112. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

113. Отже, наведені скаржницею підстави касаційного оскарження, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій.

114. Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі. Верховний Суд також зауважує, що доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з положеннями ч. 2 ст. 300 ГПК України.

115. Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

116. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

117. Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

118. Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржені постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів підлягають залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

119. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2025 у справі № Б29/334-09 (904/430/24) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.І. Картере

К.М. Огороднік