УХВАЛА

02 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 905/1426/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників учасників:

позивача - Награбовського О.В.,

відповідача 1 - не з`явились,

відповідача 2 - не з`явились,

відповідача 3 - не з`явились,

відповідача 4 - не з`явились,

відповідача 5 - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 (головуючий суддя - Стойка О. В. суддя: Попков Д. О., Істоміна О. А.) та рішення Господарського суду Донецької області від 06.03.2024 (суддя Левшина Я. О.) в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 7 744 527,77 доларів США

у справі №905/1426/23

за позовом Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк"

до 1. Приватного акціонерного товариства "Інтер Агролайн",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "АКРУКС Груп",

3. ОСОБА_2 ,

4. ОСОБА_1 ,

5. ОСОБА_3

про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 7 744 527,77 доларів США, з яких: 7 000 000 доларів США заборгованість за основною сумою кредиту, 744 527,77 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом,

ВСТАНОВИВ:

1. Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" (далі за текстом також - АТ "ПУМБ") звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інтер Агролайн" (далі за текстом також - ПрАТ "Інтер Агролайн"), Товариства з обмеженою відповідальністю "АКРУКС Груп" (далі також - ТОВ "АКРУКС Груп"), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 7 744 527,77 доларів США, з яких: 7 000 000 доларів США ? заборгованість за основною сумою кредиту, 744 527,77 доларів США ? заборгованість за відсотками за користування кредитом.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує про неналежне виконання відповідачем 1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 16.09.2022 №КНА-Кл-14678 та відповідачами 2-5 за договорами поруки в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами.

3. Заперечуючи проти позову, відповідач 1 посилається на наявність форс-мажорних обставин, а саме припинення здійснення підприємницької діяльності у зв`язку з повномасштабною військовою агресією рф проти України.

4. Господарський суд Донецької області рішенням від 06.03.2024 у справі №905/1426/23, яке Східний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 20.01.2025, задовольнив позовні вимоги.

5. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що:

(1) відповідачі належним чином не виконали свої зобов`язання щодо повного та своєчасного повернення грошових коштів за договорами;

(2) сама наявність обставин, підтверджених листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, не є підставою для звільнення ПрАТ "Інтер Агролайн" від належного виконання основного зобов`язання щодо повернення наданого кредиту та не спростовує наявності заборгованості за кредитним договором;

(3) розрахунок заборгованості за нарахованими процентами є арифметично правильним.

6. Суд апеляційної інстанції у межах доводів відповідача 4 зазначив, що:

(1) обов`язок поручителів погасити заборгованість за кредитним договором настає в перший день порушення такого зобов`язання позичальником (пункт 3.1 договору поруки) та не залежить від реалізації позивачем свого права звернення стягнення на предмети застави/іпотеки відповідача 1 або інших осіб, такого обмеження умови договорів не містять. Позивач має право обирати на власний розсуд належний спосіб судового захисту шляхом звернення із позовом до відповідачів, а тому звернення до суду з цим позовом не свідчить про недобросовісну поведінку позивача, на чому помилково наголошує відповідач 4, наведене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача 4 стосовно того, що при укладенні договору поруки відповідальність поручителя наступає лише у разі недостатності коштів від реалізації предмета іпотеки/застави;

(2) пункт 8.3.8 кредитного договору передбачає обов`язок відповідача 1 щодо відшкодування витрат позивачу у зв`язку з реалізацією прав кредитора за кредитним договором незалежно від реалізації предметів застави/ іпотеки та не стосується виконання обов`язків щодо погашення заборгованості відповідачами;

(3) умови іпотечного договору та договору застави визначають виключно право позивача (а не обов`язок) звернути стягнення на предмет застави/іпотеки у разі невиконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором;

(4) пункт 3.3 договору поруки щодо обов`язку направлення позивачем вимоги стосується виключно вимоги про сплату пені, стягнення якої позивач в межах цієї справи не вимагає.

7. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 та рішення Господарського суду Донецької області від 06.03.2024 у справі №905/1426/23 у частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 7 744 527,77 доларів США скасувати, відмовити в задоволенні позову в повному обсязі або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

8. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 33, 36, 39 Закону України "Про іпотеку" та статей 553, 554 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) у випадку, коли сума забезпечення перевищує заявлену до стягнення заборгованість.

9. У контексті визначеної підстави касаційного оскарження, скаржник просить Верховний Суд сформувати єдину практику застосування норм права щодо: (1) співвідношення забезпеченого зобов`язання та суми стягнення; (2) визначення меж відповідальності поручителя та заставодавця; (3) застосування Закону України "Про іпотеку" у частині черговості та способу задоволення вимог кредитора.

10. Крім цього скаржник стверджує, що суди не забезпечили можливості брати участь у судовому засіданні, подавати пояснення та докази, що є істотним порушенням процесуального права.

11. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) оскаржувані рішення судів ухвалені за відсутності скаржника, який повідомляв суд апеляційної інстанції про проходження військової служби та її специфіку, яка полягає у здійсненні розвідувальної діяльності, через що скаржник не перебуває на одному місці та не може оприлюднити дані про своє місцеперебування;

(2) пунктом 7.2 кредитного договору банк самостійно визначив, що у разі неотримання від позичальника/поручителів коштів у рахунок погашення заборгованості, погашення боргу відбувається за рахунок заставного майна;

(3) укладаючи договір поруки, з огляду на пункт 7.2 кредитного договору та враховуючи забезпечення кредиту майном (іпотека/застава), вартість якого майже в два рази перевищує суму отриманих позивальником коштів, скаржник вважав, що його обов`язок зі сплати заборгованості настане у разі недостатності коштів, отриманих від реалізації іпотечного/заставного майна;

(4) ухвалюючи оскаржувану постанову, апеляційний суд безпідставно не врахував наявність іпотечного договору, мету та суть іпотеки (застави), а також те, що незважаючи на положення частини першої статті 555 ЦК скаржник, як поручитель, не отримував ні від кредитора, ні від позичальника повідомлення про порушення зобов`язання із вимогою та змістом його зобов`язання перед кредитором, з огляду на що не мав реальної можливості його виконати;

(5) станом на момент виникнення порушення строк повернення кредиту не настав.

12. Крім цього за текстом касаційної скарги скаржник звертає увагу Суду на те, що проходить військову службу в складі Збройних Сил України (війська частина НОМЕР_1 (Головне управління розвідки Міністерства оборони України), не знаходиться за адресою проживання, внаслідок чого не має можливості своєчасно отримувати судові рішення, про їх ухвалення дізнається з Єдиного державного реєстру судових рішень (за можливості підключитись до мережі Інтернет).

13. Також у прохальній частині касаційної скарги скаржник просить здійснювати розгляд касаційної скарги за його участі.

14. АТ "ПУМБ" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.

15. Доводи позивача зводяться до того, що:

(1) жодними умовами кредитного договору та укладених в забезпечення його виконання договорів не визначено черговість звернення стягнення на предмети забезпечення;

(2) пункт 7.2 кредитного договору стосується виключно черговості виконання платежів за кредитним договором та жодним чином не стосується договорів забезпечення чи черговості звернення банком стягнення за ними;

(3) пункт 8.3.8 кредитного договору передбачає обов`язок позичальника щодо відшкодування витрат банку, які банк понесе у зв`язку з реалізацією прав кредитора за кредитним договором, незалежно від реалізації предметів застави/іпотеки. Цей пункт кредитного договору жодним чином не стосується виконання обов`язків щодо погашення заборгованості позичальником та його поручителями, передбачених іншими умовами кредитного договору та договорів поруки;

(4) умови іпотечного договору та договору застави визначають виключно право банку (а не обов`язок) звернути стягнення на предмет застави/іпотеки у разі невиконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором;

(5) банк має право обирати на власний розсуд належний спосіб судового захисту шляхом звернення із позовом до позичальника (у тому числі щодо звернення стягнення на предмети застави/іпотеки) або до інших солідарних боржників - поручителів, або до позичальника та поручителів разом;

(6) пункт 3.1 договору поруки визначає, що у разі порушення зобов`язання боржником, поручитель зобов`язаний в перший день порушення зобов`язання (його частини) виконати таке зобов`язання (або його частину) незалежно від факту направлення йому Кредитором відповідної вимоги. Кредитор не зобов`язаний підтверджувати будь-яким чином факт порушення зобов`язання боржником; таке порушення буде достатньою для поручителя підставою виконати порушене зобов`язання (або його частину) без застережень, умов чи вимог до кредитора про надання відповідної інформації/документів;

(7) оскільки банк не приймав рішення про продовження строку кредитування позичальника на другий період користування кредитом, то відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі не пізніше зазначеної дати закінчення першого періоду користування кредитом, що спростовує доводи скаржника про те, що строк повернення кредиту не настав;

(8) у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази перебування скаржника на військовій службі як на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, так й при поданні ним касаційної скарги. Питання належного та допустимого доказу на підтвердження перебування скаржника на військовій службі в складі Збройних сил України вже було предметом розгляду Верховним Судом у цій справі №905/1426/23.

16. Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 227 ГПК з огляду на таке.

17. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК).

18. Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

19. Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

20. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

21. Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

22. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 227 ГПК суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

23. За змістом пункту 2 частини першої статті 229 ГПК провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 3 частини першої статті 227 цього Кодексу - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

24. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22 щодо зупинення провадження та права особи на участь у розгляді своєї справи, серед іншого, виснувала, що:

"75. Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.".

25. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду у пункті 76 вказаної постанови зазначила, що правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) (аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК), мають для суду визначальний характер. Формулювання "суд зобов`язаний" не дозволяє суду діяти на власний розсуд.

26. Крім цього в пунктах 95, 96 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зауважила, що є зрозумілим, що мета законодавця у формулюванні конструкції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК (аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК) була в тому, щоб гарантувати недоторканність прав тих осіб, які у запроваджений в Україні воєнний стан виконують конституційний обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини від ворога, - військовослужбовців.

За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК (аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227) в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

27. Вирішуючи питання щодо зупинення касаційного провадження у цій справі, Суд також враховує, що у контексті поставлених перед Великою Палатою Верховного Суду питань щодо застосування положень пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК (аналогічні положення містяться в пункті 3 частини першої статті 227 ГПК), зокрема стосовно того: (1) яким є належне тлумачення та застосування положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК в частині формулювання "переведені на воєнний стан"; (2) які докази є належними і достатніми для підтвердження статусу особи як військовослужбовця для цілей застосування згаданої норми про обов`язок суду зупинити провадження у справі; (3) чи зобов`язаний військовослужбовець доводити, що він бере безпосередню участь у бойових діях; (4) чи може суд врахувати прагнення самого військовослужбовця (який є однією зі сторін або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) продовжувати розгляд справи і не зупиняти провадження, чи все ж таки суд зобов`язаний у всіх випадках зупинити провадження у справі, навіть якщо військовослужбовець заперечує проти цього, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22 виснувала, що:

"117. Отже, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:

1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що "переведені на воєнний стан";

2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;

3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.".

28. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту перебування на військовій службі скаржник - ОСОБА_1 , надав копії довідки (форми 5) від 26.04.2024 №222/27/166 про перебування на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 за підписом тимчасово виконуючого обов`язків командира підрозділу військової частини НОМЕР_1 ; посвідчення (за відповідним номером та датою), виданого Військовою частиною НОМЕР_1 за підписом начальника Управління персоналу військової частини НОМЕР_1 ; посвідчення офіцера (за відповідним номером та датою), виданого Військовою частиною НОМЕР_1 за підписом посадової особи - начальника підрозділу персоналу військової частини НОМЕР_1 , які в розумінні вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду є належними та допустимими доказами, так як містять інформацію про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині, яка з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення вважається такою, що "переведена на воєнний стан".

29. Крім цього Суд враховує, що в постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу також на те, що:

"97. Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.

98. За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.

99. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.

100. Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.

101. Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.

102. Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.

103. Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

104. За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.

107. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що про своє волевиявлення проти зупинення провадження та прагнення продовжувати розгляд справи військовослужбовець - сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, може заявити у позовній заяві, апеляційній чи касаційній скарзі, відзиві на них або відповіді на відзив, а також у будь-якій іншій заяві або клопотанні у справі, адресованих суду.

108. Проте в будь-якому разі така його воля до продовження судового розгляду має правове значення винятково для суду певної судової інстанції, в якій було здійснене це волевиявлення.".

30. У контексті наведеного Суд враховує, що клопотань про розгляд справи (продовження розгляду справи) за його відсутності скаржник не заявляв, а, навпаки, в прохальній частині касаційної скарги просив здійснювати її розгляд за його участі, посилаючись за текстом касаційної скарги на те, що суди не забезпечили йому можливості брати участь у судовому засіданні, подавати пояснення та докази, що є істотним порушенням процесуального права, що в сукупності можна розцінювати як бажання (намір) військовослужбовця (скаржника) брати участь у розгляді цієї справи, проте неможливість її (участь) забезпечити через перебування на військовій службі, про що свідчить, зокрема, неявка скаржника (ні особисто, ні через представника) в це судове засідання, яке відбулось 02.02.2026.

31. Також Суд враховує, що в касаційній скарзі скаржник наголошував на тому, що у зв`язку з перебуванням на військовій службі в складі Збройних Сил України (війська частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) він не знаходиться за адресою проживання, внаслідок чого немає можливості своєчасно отримувати судові рішення, про їх ухвалення дізнається з Єдиного державного реєстру судових рішень (за можливості підключитись до мережі Інтернет).

32. З огляду на наведене та враховуючи, що з 24.02.2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану, внаслідок чого Збройні Сили України як цілісна структура були переведені на організацію і штати воєнного часу, а також беручи до уваги факт проходження скаржником - ОСОБА_1 військової служби в період дії воєнного стану, який є об`єктивною обставиною, що перешкоджає його участі в розгляді справи і відсутність беззастережної волі військовослужбовця - ОСОБА_1 щодо продовження розгляду справи, Верховний Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 227 ГПК задля забезпечення дотримання, зокрема, основних засад (принципів) господарського судочинства, як-от верховенства права, елементом якого є право на доступ до суду, в межах якого скаржник матиме можливість брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.

Керуючись пунктом 3 частини першої статті 227, статтями 229, 234, 235, 314 ГПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1.Зупинити касаційне провадження у справі №905/1426/23 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 та рішення Господарського суду Донецької області від 06.03.2024 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 7 744 527,77 доларів США у цій справі.

2. Зобов`язати ОСОБА_1 повідомити Верховний Суд про усунення обставин, що викликали зупинення касаційного провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець