ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

30.01.2026м. ХарківСправа № 922/250/26

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши заяву про видачу судового наказу

заявникТовариство з обмеженою відповідальністю "ФАВОР", м. Суми
боржникТовариство з обмеженою відповідальністю "ЕКОДАМПРОМ", м.Харків
про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

27.01.2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАВОР" звернулось до Господарського суду Харківської області із заявою про видачу судового наказу за вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОДАМПРОМ" про стягнення заборгованості за договором поставки №381 від 20.12.2016 року у розмірі 40954,10 грн, з яких: 12403,78 грн - основний борг; 12187,53грн - пеня; 16362,79 грн штрафні санкції.

Крім того, заявник просить суд стягнути з боржника судовий збір у розмірі 332,80 грн.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу визначено в ст.150 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Пунктом 1 частини 3 статті 150 ГПК України встановлено, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.151 ГПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із підпунктом 2-1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір - 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 328,00 грн.

Отже судовий збір за подання заяви про видачу судового наказу складає 332,80 грн.

Суд зазначає, що заява про видачу судового наказу (вх.№ 250/26 від 27.01.2026) надійшла до господарського суду засобами поштового зв`язку.

До заяви про видачу судового наказу заявником додано платіжну інструкцію №1299 від 22.01.2026 року про сплату 322,80 грн судового збору, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України.

Водночас, сплачена заявником сума судового збору у розмірі 322,80 грн за подання заяви про видачу судового наказу не відповідає розміру, встановленому законом.

Відтак суд дійшов висновку про ненадання заявником належних доказів сплати судового збору за подану заяву у встановленому законом розмірі.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Крім того, згідно з чч.1,2 ст.12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст.147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Згідно з ст.148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Частиною 1 статті 509, статтями 610, 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Тобто, виходячи із загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні. Разом із тим лише той факт, що договірні зобов`язання не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.

Таким чином, для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів. Звертаючись із заявою про видачу судового наказу, заявник повинен в тому числі подати документи, що свідчать про безспірність його вимог.

Наведене зумовлено тим, що під час розгляду заяви про видачу судового наказу суд не розглядає справу по суті, не встановлює обставин справи та не здійснює оцінку доказів щодо їх змагальності та достовірності, адже наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

У заяві про видачу судового наказу заявлено стягнення заборгованості за договором поставки №381 від 20.12.2016 року (надалі Договір) у розмірі 12403,78грн основного боргу. Разом з цим, на підтвердження заборгованості та невиконання боржником свого зобов`язання, заявник надає копію договору поставки №381 від 20.12.2016 року, копію товарно-транспортної накладної № Х013863 від 08.02.2023 року та копію гарантійного листа ТОВ «ЕКОДАМПРОМ» від 08.02.2023 року, акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2023 по 16.12.2025.

Згідно з пп.3.1.3.3. Договору поставка товару здійснюється згідно специфікацій, які підписуються Сторонами договору після отримання письмових Заявок від Покупця. Датою узгодження сторонами заявки на поставку партії товару вважається дата підписання сторонами специфікації. У специфікації Сторони узгоджують асортимент, кількість, ціну, строк оплати, виготовлення та постачання кожної окремої партії товару. Базисні умови поставки узгоджуються сторонами на кожну окрему партію товару та вказуються у специфікаціях (Правила «ІНКОТЕРМС» в редакції 2010 року).

Відповідно до п. 3.10. Договору підтвердження факту отримання товару Покупцем є видаткова накладна або товарно-транспортна накладна Постачальника.

Пунктом п. 5.1. Договору передбачено, що оплата за товар здійснюється Покупцем у строки, вказані у специфікаціях на кожну окрему партію товару.

Проте, заявником не надано жодної специфікації до Договору для визначення узгодженого замовлення, строку оплати та постачання партії товару тощо.

Крім того, посилання заявника на підтвердження належного виконання останнім свого зобов`язання з поставки партії товару Покупцю та виникнення зобов`язання у боржника з оплати не знаходить свого підтвердження з огляду на наступне.

Товарно-транспортна накладна № Х013863 від 08.02.2023 року підписана лише з боку Постачальника та не містить підпису та печатки з боку Вантажоодержувача про прийняття партії товару. Також зазначена товарно-транспортна накладна містить посилання на супровідний документ на вантаж: реалізація товарів і послуг № 231 від 08.02.2023, проте не надана заявником до заяви.

Акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2023 по 16.12.2025 містить лише підпис уповноваженої особи та печатку Постачальника, проте не містить підпис уповноваженої особи та печатку Покупця, та сам по собі зазначений акт не є первинним документом і не доводить факт господарської операції.

Також у гарантійному листі від 08.02.2023 року зазначено прохання Покупця про відвантаження без оплати на адресу Покупця партії товару та гарантування останнім оплати у сумі 12403,78 грн в строк до 15.02.2023 року.

Проте, зазначений лист не підтверджує фактичне постачання зазначеної партії товару та не доводить факт господарської операції.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що заявлена Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАВОР" вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОДАМПРОМ" заборгованості за договором поставки №381 від 20.12.2016 року у розмірі 12403,78 грн основного боргу не є безспірною, оскільки в обґрунтування підстав стягнення такої суми заявник посилається на документальні докази, які в свою чергу тягнуть за собою необхідність розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, що в межах наказного провадження не передбачено з огляду на приписи п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п.8 ч.1 ст.152 ГПК суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Також, крім суми основного боргу, заявником заявлено до стягнення пеню у розмірі 12187,53 грн та штрафні санкції у розмірі 16362,79 грн.

Щодо стягнення штрафних санкцій заявник посилається на п.8.7 Договору, в якому визначено про сплату за невиконання грошових зобов`язань стороною, яка порушила своє зобов`язання 45% річних від простроченої суми.

З огляду на відсутність у п.8.7. договору посилання на статті Цивільного кодексу України) (далі - ЦК України), та те, що заявник називає цю суму штрафними санкціями, неможливо визначити, чи є заявлена сума відсотками в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, чи штрафними санкціями.

При цьому суд відзначає, що недоведеність основної заборгованості та відмова у видачі судового наказу в частині стягнення суми основного боргу унеможливлює задоволення вимог щодо видачі наказу про стягнення річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Також, процесуальними нормами не передбачено стягнення з боржника у наказному провадженні сум, відмінних від неоспорюваної заборгованості.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

З аналізу вказаних норм чинного законодавства, слідує, що пеня та штраф не є заборгованістю за договором, а є штрафною санкцією. Вимоги про сплату пені та штрафу у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань, хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Натомість наказне провадження передбачає можливість стягнення неоспорюваної заборгованості, за заявою особи, якій належить право вимоги про стягнення неоспорюваної грошової заборгованості.

Вимога щодо стягнення пені та штрафу не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, адже пеня та штраф є не заборгованістю за договором, а штрафними санкціями. Стягнення пені та штрафу не є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, який спрямований на компенсацію негативних для кредитора наслідків, та обґрунтованість її стягнення потребує розгляду по суті.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

З огляду на викладене наказне провадження передбачає можливість стягнення неоспорюваної заборгованості за заявою особи, якій належить таке право вимоги.

Отже суд дійшов до висновку, що вимоги в частині стягнення пені та штрафу не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Враховуючи викладене, заявлена Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАВОР" вимога про видачу судового наказу в частині стягнення з боржника пені у розмірі 12187,53 грн та штрафних санкцій (45% річних від простроченої суми) у розмірі 16362,79 грн не відповідає вимогам статті 148 ГПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Беручи до уваги зазначене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу за поданою Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАВОР" вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОДАМПРОМ" про стягнення заборгованості за договором поставки №381 від 20.12.2016 року у розмірі 40954,10грн, з яких: 12403,78 грн - основний борг; 12187,53 грн - пеня; 16362,79 грн штрафні санкції, з підстав, передбачених пп.1, 3, 8 ч.1 ст.152 ГПК України.

Суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч.1 ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно з ч.2 ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Відповідно до ч.2 ст.151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 147, 148, 150 - 154, 234 - 236 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "ФАВОР" у видачі судового наказу за вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОДАМПРОМ" про стягнення заборгованості за договором поставки №381 від 20.12.2016 року у розмірі 40954,10 грн, з яких: 12403,78 грн - основний борг; 12187,53грн - пеня; 16362,79 грн штрафні санкції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254 - 257 ГПК України.

Ухвалу підписано 30.01.2026

СуддяАріт К.В.