ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

"27" січня 2026 р. Справа № 903/975/25

Суддя (суддя-доповідач у справі) Північно-західного апеляційного господарського суду Мамченко Ю.А., перевіривши матеріали апеляційної скарги відповідача - ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року, повний текст якого складено 18.11.2025 року, у справі №903/975/25 (суддя Якушева І.О.)

за позовом Волинського обласного центру зайнятості (м.Луцьк)

до ОСОБА_1 (м.Луцьк)

про стягнення 250000 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25 задоволено позов Волинського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення 250000 грн. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 кошти мікрогранту у сумі 250000 грн та 3750 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також до апеляційної скарги додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25 та клопотання про звільнення скаржника від сплати судового збору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2026 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В., суддя Петухов М.Г.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, суддя-доповідач дійшла висновку, що апеляційна скарга не відповідає вимогам Глави 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України та підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.

Статтею 258 ГПК України встановлено вимоги до форми і змісту апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.258 ГПК України, до апеляційної скарги додаються, зокрема, докази сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Статтею 4 названого Закону передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставки судового збору встановлюються у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" зазначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на вищевикладені приписи Закону України "Про судовий збір" сума судового збору, яка повинна бути сплачена заявником за оскарження в повному обсязі рішення Господарського суду Волинської області 12.11.2025 року у справі №903/975/25 в повному обсязі, становить 4500 грн.

Таким чином, заявником апеляційної скарги не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

Натомість подано клопотання про звільнення від сплати судового збору. Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 отримує пенсію по догляду дитини з інвалідністю та у зв`язку з тяжким матеріальним станом не має можливості сплатити судовий збір. Скаржниця зазначає, що 725455,82 грн, хоч і показані в довідці про доходи не є доходом, оскільки жодної нерухомості вона не продавала, фактично відбувся факт реалізації транспортного засобу проданого зареєстрованим власником транспортного засобу ОСОБА_2 - Харківська область, який продано у м.Луцьку ще приблизно у 2023 році, однак без зняття з обліку і за значно менші кошти. Крім того, скаржниця зауважує, що зверталась до податкового органу м.Луцька, за роз`ясненням, у відповіді на яке повідомлено про помилковість зазначення «ознака 104 кошти від реалізації нерухомості». Скаржниця також звертає увагу суду на ту обставину, що жодного повідомлення-рішення про нарахування податкових зобов`язань із згаданої вище реалізації нерухомості їй не надходило, і навіть після звернення до податкового органу. Окрім того, вказує, що із поданих нею довідок вбачається здійснення виплати як члену малозабезпеченої сім`ї, та зазначає, що при отриманні такого доходу, така виплата не виплачувалась.

На підтвердження тяжкого матеріального становища скаржниця подає копію довідки об`єднаного управління ПФУ про розмір пенсії за серпень 2022 року - грудень 2025 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 07.01.2026 року за листопад 2024 року - листопад 2025 року.

Розглядаючи клопотання про звільнення від сплати судового збору суд виходить з того, що відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульовано статтею 8 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або

2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; або

4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.(ч.2 ст.8 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до ч.3 ст.8 "Про судовий збір" при визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.

Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати (аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 у справі №420/1582/19, від 17.09.2020 у справі №460/3138/19 тощо).

Питання перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/ відстрочення сплати судового збору. За наявності таких питань суди повинні вказувати, які конкретно докази заявник має надати на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, у разі якщо наданих доказів недостатньо або вони не є належними.

Суд звертається до правової позиції, викладеної в ухвалі Верховного Суду від 15.07.2024 №917/1920/21, щодо доказів, якими може бути підтверджено майновий стан сторони, з якої вбачається наступне:

"Суд зазначає, що положення статей ГПК України та Закону України "Про судовий збір" не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2005 у справі "Княт проти Польщі" ("Kniat v. Poland"), заява № 71731/01; пункти 63-64 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 у справі "Єдамскі та Єдамска проти Польщі" ("Jedamski and Jedamska v. Poland"), заява № 73547/01).

З урахуванням зазначених рішень Європейського суду з прав людини, Верховний Суд, у постановах від 21.10.2022 у справі № 905/1059/21 та від 30.11.2022 у справі №905/1060/21, зробив висновок, що скрутний майновий стан підтверджується відповідними доказами, які містять інформацію, у тому числі, щодо наявності/відсутності коштів (на банківських або депозитних рахунках), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів.

Положення Закону України "Про судовий збір" не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням, у порядку статті 86 ГПК України та дотриманням статей 73, 76- 79 ГПК України.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду підставою для відстрочення сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо, які підтверджують у сукупності на визначений конкретний період майновий стан особи.

Окрім цього, Великою Палатою Верховного Суду у ухвалі від 20.04.2023 у справі №990/13/223 зазначено наступне: "Із доданих до апеляційної скарги виписки по картці/рахунку з АТ КБ "ПриватБанк" від 16 січня 2023 року та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22 березня 2023 року № 0210-23-00229 за період з I по IV квартал 2022 року можна визначити, що скаржник не отримував доходів. Проте цих документів не достатньо для висновку визначити й визнати майновий стан скаржника таким, щоб звільнити його від сплати судового збору. З цих документів також не можна визначити, що у скаржника немає інших доходів. Посилання скаржника на відсутність у нього рухомого майна, не є тим фактом, що сам по собі та в сукупності зі згаданими вище документами може слугувати підставою для звільнення скаржника від виконання вимог процесуального закону щодо форми і порядку подання апеляційної скарги в цій справі".

Розглядаючи клопотання про звільнення від сплати судового збору суд враховує, що ОСОБА_1 17.12.2025 року подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25. Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху. Зобов`язано скаржницю протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки та надати суду нову редакцію апеляційної скарги, оформлену з дотримання положень ст.258 ГПК України, мотивоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, в якому вказати інші підстави для поновлення строку, докази надсилання нової редакції апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку іншому учаснику справи, з яких буде вбачатися перелік надісланих документів, докази сплати судового збору у розмірі 4500 грн в порядку визначеному Законом України "Про судовий збір".

Крім того, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 року, зокрема, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 року ОСОБА_1 повернуто апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі № 903/975/25. Роз`яснено, що ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та у строк відповідно до статей 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Звертаючись 22.01.2026 року із повторною апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано ті ж самі відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 07.01.2026 року за листопад 2024 року - листопад 2025 року, які чинною ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 року визнано такими, що не містять повної інформації про дійсний майновий стан скаржниці, зокрема про отримання чи неотримання інших видів доходу, наявність майна у власності.

Крім того, з вказаних відомостей вбачається отримання скаржницею доходу в розмірі 725455,82 грн у лютому 2025 року, що є інформацією про розмір доходів за попередній календарний рік.

Суд відхиляє аргументи скаржника, що вказані кошти не є доходом, оскільки відсутні докази, що реалізація транспортного засобу відбулась зареєстрованим власником транспортного засобу ОСОБА_2 , а також відсутні докази, що вказаний транспортний засіб продано у м.Луцьку ще у 2023 році без зняття з обліку.

Крім того, ОСОБА_1 не подано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що вона зверталась до податкового органу м.Луцька, за роз`ясненням, у відповіді на яке повідомлено про помилковість зазначення «ознака 104 кошти від реалізації нерухомості», а також доказів відсутності повідомлення про нарахування податкових зобов`язань із реалізації нерухомості.

При цьому, довідка об`єднаного управління ПФУ про розмір пенсії за серпень 2022-грудень 2025 років подана з повторною апеляційною скаргою відображає лише нарахування пенсії за вказаний період та не може бути доказом на підтвердження відсутності інших джерел доходів, залишків коштів на банківських рахунках, наявності чи відсутності рухомого та нерухомого майна у власності заявниці.

Суд звертає увагу, що до клопотання про звільнення від сплати судового збору також не додано жодних інших доказів на підтвердження існування підстав для звільнення особи від сплати судового збору, передбачених п.1 ч.1 ст.8 Законом України "Про судовий збір".

Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25.

При зверненні з апеляційною скаргою, скаржником в порушення вимог п.2 ч.3 ст.258 ГПК України не надано докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

При цьому, з матеріалів, доданих до апеляційної скарги, не вбачається, що станом на момент подання апеляційної скарги скаржника віднесено до кола осіб, які звільнені від сплати судового збору згідно з статтею 5 Закону України "Про судовий збір", а також предметом спору є вимоги, які не входять до переліку заяв щодо яких судовий збір не справляється.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25 також додано клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження.

Клопотання обґрунтоване тим, що заявниця була відсутня при оголошенні рішення. Повний текст отримала подавши заяву 15.12.2025 року до Господарського суду Волинської області. Раніше не мала змоги брати участь в засіданні суду та отримати повний текст оскільки була відсутня на території України. 17.12.2025 року одразу по отриманню тексту рішення суду першої інстанції подано апеляційну скаргу. 21.01.2026 року отримано ухвалу у справі №903/975/25, якою Північно-західний апеляційний господарський суд постановив повернути апеляційну скаргу. Одразу по отриманню вищезгаданої ухвали, повторно звернулась із апеляційною скаргою і клопотанням про поновлення, і відповідно, вважає, що звернення із даною апеляційною скаргою є таким, що містить поважні причини пропуску строку звернення.

Скаржниця просить врахувати її вік та ту обставину, що вона перебуває по догляду за дитиною-інвалідом з дитинства і пожиттєво, а також зазначає, що майже не працює за комп`ютером. Окрім вказаного зазначає, що представник, який представляв інтереси скаржниці, не повідомив тонкощів і специфіки провадження за допомогою електронного суду. При цьому очікувала, що судове рішення буде відправлено на її домашню адресу. Крім того, була впевнена, що з тих мотивів, які вказані у відзиві на позовну заяву рішення буде на її користь. Лише після телефонного дзвінка з пенсійного фонду зрозуміла про наявність винесеного рішення по суті, і одразу звернулась в суд за отриманням копії. Після отримання 15.12.2025 року копії рішення суду першої інстанції скориставшись допомогою іншого представника подала апеляційну скаргу з пропуском 10-ти днів, що вважає незначним строком пропущення.

Розглядаючи вказане клопотання, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Норми ГПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи "Белле проти Франції" (Bellet v. France), "Ільхан проти Туреччини" (Ilhan v. Turkey), "Пономарьов проти України", "Щокін проти України" та інші).

Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі "Скорик проти України" Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі "Зубак проти Хорватії" (Zubac v. Croatia) ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини слідує, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа "Мушта проти України"); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи "Рябих проти Росії", "Устименко проти України"); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії", "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania)).

Таким чином, суд зважає на те, що підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги та підтверджені належними доказами.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою це право сторони, а не обов`язок, а тому, якщо особа вважає за необхідне скористатися своїм правом на апеляційне оскарження, то реалізація зазначеного права повинна відбуватися із дотриманням порядку та строків встановлених положеннями Господарського процесуального кодексу України. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Підставою поновлення строку заявник вказує неотримання повного тексту оскаржуваного рішення.

Відповідно до п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно із п.5 ч.6 ст.242 ГПК України передбачено, що якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє (ч.7 ст.242 ГПК України ).

За приписами ч.1 ст.116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Як вбачається із матеріалів справи, Філіпчук І.М. 19.10.2025 року повідомлена про призначення справи №903/975/25 до розгляду в суді першої інстанції, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.110).

03.11.2025 року ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" подала відзив на позовну заяву (а.с.111-113).

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.6 ГПК України унормовано, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідно до ч.7 ст.6 ГПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Враховуючи викладені приписи ГПК України суд наголошує, що хоча фізична особа і не зобов`язана реєструвати електронний кабінет, однак у разі його реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі) суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету .

Таким чином, ОСОБА_1 обрала спосіб обміну документами у справі №903/975/25 шляхом електронного їх надсилання у електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремій підсистемі (модулі).

Як вбачається із довідки про доставку електронного листа, рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25 доставлене в електронний кабінет скаржниці 19.11.2025 року о 04:04 год., а тому вважається врученим 19.11.2025 року.(а.с.139).

Отже, скаржниця отримала повний текст оскаржуваного рішення ще 19.11.2025 року в електронний кабінет.

Щодо доводів скаржниці про те, що до 15.12.2025 року вона не могла отримати повний текст рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 року у справі №903/975/25, оскільки перебувала закордоном, то суд апеляційної інстанції вказує, що із доданої до апеляційної скарги копії закордонного паспорту скаржниці вбачається, що хронологічно останній виїзд з Республіки Польща відбувся 30.10.2025 року в пункті пропуску "Зосин-Устилуг".

Крім того, з поданої копії фактично неможливо встановити чи дійсно сторінки паспорта із штампами прикордонної служби належать саме апелянту.

Доказів відсутності на території України в період ухвалення оскаржуваного рішення та складання його повного тексту скаржницею не надано.

З огляду на вищевказане доводи скаржниці, наведенні у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, не є беззаперечним та абсолютним свідченням поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Зазначені скаржницею обставини також були відхилені ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 року в даній справі.

Тобто, скаржницею не вказано непереборних та об`єктивних перешкод, труднощів, які не залежали від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги та не надано належних доказів на підтвердження вказаного.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Таким чином, подана апеляційна скарга не відповідає приписам ст.258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги.

Як передбачено ч.2 ст.260 ГПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.174 ГПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене, скаржником не дотримано вимог ст.258 ГПК України, що, відповідно до статті 260 ГПК України, є підставою для залишення без руху апеляційної скарги з наданням строку для усунення вказаних недоліків, а саме: надання суду доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі або додаткових доказів неможливості сплати судового збору, а також обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження рішення суду першої інстанції.

При цьому, згідно з ч.2 ст.174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до ч.6 ст.260 ГПК України питання про залишення апеляційної скарги без руху суддя-доповідач вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги. Питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Керуючись ст.ст.174, 234, 235, 258, 260 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Визнати неповажними підстави, наведені ОСОБА_1 в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 у справі № 903/975/25.

2. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку апеляційного оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 у справі № 903/975/25.

3. Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору.

4. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2025 у справі № 903/975/25 залишити без руху. Встановити скаржнику десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги: надати суду докази сплати судового збору у розмірі 4500 грн, або надати докази в підтвердження наявності підстав (обставин) для звільнення від сплати судового збору; а також надати обґрунтоване клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження рішення суду з вказанням інших підстав для поновлення строку.

5. Роз`яснити, що при невиконанні вимог даної ухвали у зазначений строк суд апеляційної інстанції не приймає таку апеляційну скаргу до розгляду та повертає її скаржнику.

6. Копію ухвали направити учасникам справи.

7. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Мамченко Ю.А.