ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року Справа № 903/657/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача - Українець О.Л.

від відповідача - Муха Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" на рішення Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 (суддя Бідюк С.В.)

за позовом Приватної ремонтно-будівельної фірми "Комунальник", м. Житомир

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде", м. Київ

про стягнення 675 905,88 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватна ремонтно-будівельна фірма "Комунальник" звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" про стягнення 675905,88 грн заборгованості за виконані роботи згідно договору підряду №U23019-комун-1 від 04 вересня 2024 року.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 задоволено позов Приватної ремонтно-будівельної фірми "Комунальник" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" про стягнення 675 905,88 грн.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідь відповідача на претензію від 23 квітня 2025 року №170/25 не містить належних та мотивованих заперечень щодо виконаних робіт за актом №3 форми КБ-2в і не підтверджує правомірної відмови від його підписання. Посилання відповідача на відсутність виконавчої документації та реєстрації податкової накладної не стосуються договірних зобов`язань і не можуть бути підставою для неоплати робіт.

Суд зазначив, що реєстрація податкової накладної є публічно-правовим обов`язком платника податку і не є відкладальною умовою виконання грошового зобов`язання замовника. Визначальною умовою для оплати є надання акта приймання-передачі виконаних робіт.

Оскільки відповідач не заперечував факту, обсягу та якості виконаних робіт, а його відмова від їх прийняття була немотивованою, суд дійшов висновку, що роботи за актом №3 на суму 675 905,88 грн вважаються прийнятими та підлягають оплаті у зв`язку з настанням строку виконання грошового зобов`язання.

Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 задоволено частково заяву представника Приватної ремонтно-будівельної фірми "Комунальник" від 21 жовтня 2025 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з ухваленим рішенням та додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" через представника звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю; скасувати додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 і прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити повністю.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що акт приймання виконаних будівельних робіт №3 підписаний виключно позивачем, тоді як будь-які інші належні та допустимі докази реального виконання робіт у матеріалах справи відсутні. Відповідач не визнавав факт виконання робіт, а протягом усього розгляду справи послідовно наголошував на неможливості перевірки їх виконання у зв`язку з невиконанням позивачем обов`язку з передання виконавчої документації, яка є необхідною для підтвердження фактичного виконання робіт саме в заявлених обсягах та відповідно до проєктних рішень. При цьому суд першої інстанції не здійснив належної перевірки реальності виконання робіт, про які заявляє позивач.

Апелянт звертає увагу, що без виконавчої документації неможливо прийняти роботи та оцінити їх якість, оскільки саме така документація підтверджує виконання прихованих робіт, відповідність використаних матеріалів (зокрема марки бетону), дотримання проєктних відміток, кількісних показників та інших технічних параметрів. Висновки суду щодо реального виконання робіт зроблені без належного доказового підґрунтя та ґрунтуються виключно на припущеннях.

Крім того, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутня проєктна документація як така (архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні рішення). Наявність у справі лише кошторису, який є складовою договору підряду, не підтверджує існування та погодження сторонами повної проєктно-кошторисної документації. Відтак висновок суду про її підписання сторонами та наявність у матеріалах справи є помилковим.

Апелянт також наголошує, що відповідно до пункту 5.4.28 договору підрядник зобов`язаний разом з актом приймання-передачі надати замовнику повний пакет документів, зокрема виконавчу документацію. Договором передбачено, що акт може бути підписаний, а роботи вважатися виконаними належним чином лише за умови виконання підрядником усіх договірних обов`язків. Суд першої інстанції не перевірив та не встановив факту виконання позивачем цих обов`язків.

Окремо апелянт заперечує висновок суду про відмову відповідача від підписання акту. З відповіді на претензію від 23 квітня 2025 року №170/25 вбачається, що відповідач не відмовлявся від підписання акту як такого, а наполягав на необхідності належного виконання позивачем договірних обов`язків та можливості підписання акту після їх виконання і перевірки якості робіт.

Апелянт також зазначає, що судом проігноровано положення Цивільного кодексу України, вимоги ДБН та погоджені сторонами умови договору, якими на позивача покладено обов`язок оформлення та передання виконавчої документації. Ухвалюючи рішення на користь позивача, суд фактично переклав відповідальність за відсутність такої документації на відповідача, що суперечить законодавству та умовам договору і створює для відповідача обов`язок самостійно усувати наслідки невиконання позивачем його договірних зобов`язань.

Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності. Відповідно до частини третьої статті 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, підлягають розгляду за місцезнаходженням такого майна або його основної частини. Позивач, обґрунтовуючи позов, посилався на практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема постанову від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18, однак предметом даного спору є виключно стягнення грошової заборгованості за договором підряду, а не права чи обов`язки щодо нерухомого майна. Незважаючи на це, суд безпідставно прийняв позов до розгляду та ухвалив рішення, чим порушив норми процесуального права щодо визначення підсудності.

Крім того, апелянт оскаржує додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Суд, посилаючись на судову практику, дійшов висновку про можливість відшкодування таких витрат незалежно від факту їх фактичної оплати, однак у даній справі позивач не зазначав і не доводив, що оплата правничої допомоги буде здійснена в майбутньому, та не надав жодних платіжних документів. За відсутності доказів оплати або зобов`язання щодо її здійснення суд, всупереч статтям 13 та 74 ГПК України, самостійно встановив відповідні обставини, фактично додумавши їх за сторону позивача, що прямо суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Листом № 903/657/25/5954/25 від 12 листопада 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.

20 листопада 2025 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/657/25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 листопада 2025 року у справі №903/657/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" на рішення Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 та призначено розгляд апеляційної скарги на 14 січня 2026 р. об 10:20 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

28 листопада 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" - Мухи Дмитра Олександровича надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №903/657/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 грудня 2025 року у справі №903/657/25 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" - Мухи Дмитра Олександровича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

24 грудня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Приватної ремонтно-будівельної фірми "Комунальник" -Українець Оксани Леонідівни надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №903/657/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 січня 2026 року у справі №903/657/25 задоволено заяву представника Приватної ремонтно-будівельної фірми "Комунальник" -Українець Оксани Леонідівни про участь у судовому засіданні у справі №903/657/25 в режимі відеоконференції.

25 грудня 2025 року від Приватної ремонтно-будівельної фірми "Комунальник" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судові рішення у справі залишити без змін.

Обґрунтовуючи заперечення проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що з урахуванням положень норм матеріального права, що регулюють підрядні правовідносини, саме на замовника покладено обов`язок прийняти виконані роботи, а у разі виявлення їх недоліків -негайно заявити про них, зокрема шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акта виконаних робіт. Відповідно до правил доказування у господарському процесі, саме замовник повинен довести, що виконані підрядником роботи не відповідають умовам договору підряду або вимогам, які звичайно ставляться до робіт відповідного характеру, що результат робіт є непридатним для використання, а виявлені недоліки є істотними. На це обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції у рішенні від 16 жовтня 2025 року у даній справі.

Крім того, Господарський суд Волинської області, дослідивши відповідь відповідача на претензію від 23 квітня 2025 року №170/25, дійшов правильного висновку про те, що вона не є належним доказом на підтвердження наявності заперечень замовника щодо робіт, виконаних за актом №3 форми КБ-2в, та факту відмови від його підписання у розумінні пунктів 7.2 7.3.2 Договору. Зазначена відповідь не містить жодних обґрунтованих доводів щодо невиконання або неналежного виконання робіт підрядником, наявності недоліків чи дефектів у результаті робіт. Її зміст фактично зводиться до посилань на відсутність доказів надсилання та отримання відповідачем підписаного обома сторонами акта №3 виконаних робіт, відсутність виконавчої документації, а також нездійснення позивачем реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, що не може свідчити про належну та своєчасну відмову від прийняття робіт.

Водночас, аналіз практики попередніх господарських операцій між сторонами в межах договору підряду №U23019-комун-1 від 04.09.2024 свідчить про те, що позивач здійснював реєстрацію податкових накладних після належного оформлення актів приймання виконаних робіт шляхом їх підписання обома сторонами. Такий порядок дій узгоджується зі змістом пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України. При цьому обов`язок замовника з оплати виконаних підрядних робіт прямо поставлений у залежність від факту підписання акта приймання-передачі виконаних робіт (окремого етапу робіт), а не від отримання виконавчої документації чи здійснення підрядником реєстрації податкових накладних, як безпідставно стверджує відповідач.

Додатково позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що предметом даного спору є стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи, здійснені за конкретною адресою нерухомого майна - вул. Лісова, 3, с. Смолигів Луцького району Волинської області, а тому позовна заява ПРБФ "Комунальник" правомірно була подана до Господарського суду Волинської області за правилами виключної підсудності, тобто за місцезнаходженням відповідного об`єкта нерухомого майна. При цьому, зауважує, що протягом усього розгляду справи №903/657/25 судом першої інстанції відповідач жодного разу не порушував питання щодо неправильності обрання позивачем територіальної підсудності спору та не заявляв клопотань про передачу справи для розгляду за належною підсудністю, що також свідчить про відсутність обґрунтованих підстав для відповідних доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо клопотання ТОВ "Ватценроде" про долучення доказів, які додані до апеляційної скарги, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частин 1, 2, 3, 8 статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - разом з поданням відзиву або письмових пояснень. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Приписами частин 1 та 3 статті 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведеної норми свідчить, що учасник справи, який подає нові докази до суду апеляційної інстанції, має належним чином обґрунтувати наявність причин, що об`єктивно не залежали від нього, що унеможливили подання цього доказу до суду першої інстанції. Приймаючи новий доказ у суді апеляційної інстанції, цей суд має обґрунтувати своє рішення, встановити, що такі докази не могла сторона подати до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (схожий за змістом правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі №909/722/14, від 01 липня 2021 року у справі №46/603).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями установленого процесуальним законом порядку - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - апелянта) (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 червня 2020 року у справі №909/965/16, від 26 лютого 2019 року у справі №913/632/17, від 13 січня 2021 року у справі №10/Б-921/1442/2013).

До апеляційної скарги ТОВ "Ватценроде" додано копії загального журналу робіт, журналу виконання бетонних робіт, журналу виконання арматурних робіт, актів на закриття прихованих робіт, зауваження до актів на закриття прихованих робіт.

В обгрунтування неможливості подання їх до суду першої інстанції скаржник зазначає, що вказані документи були надіслані позивачем відповідачу вже під час розгляду справи по суті, тобто після етапу подання доказів в суді першої інстанції та після винесення рішення.

Разом з тим, наведені скаржником доводи не свідчать про наявність об`єктивних причин, які унеможливлювали подання відповідних доказів до суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту самих доданих документів, загальний журнал робіт, журнали виконання бетонних та арматурних робіт, акти на закриття прихованих робіт, а також зауваження до таких актів стосуються виконання будівельних робіт та ймовірно складалися у процесі їх здійснення. Отже, ТОВ "Ватценроде" як замовник мав реальну можливість завчасно отримати їх у встановленому законом порядку та подати до суду першої інстанції для підтвердження своїх заперечень.

Посилання апелянта на те, що відповідні документи були направлені позивачем відповідачу під час розгляду справи по суті або після ухвалення рішення суду першої інстанції, є взаємосуперечливим та саме по собі не є належним та достатнім обґрунтуванням неможливості їх подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника. Апелянтом не наведено жодних доказів того, що він був позбавлений можливості отримати ці документи до завершення розгляду справи у суді першої інстанції, у тому числі шляхом звернення з відповідними клопотаннями, витребуванням доказів судом або в інший передбачений процесуальним законом спосіб.

Крім того, скаржником не доведено, що зазначені докази виникли або стали відомі йому виключно після ухвалення рішення суду першої інстанції, а також не обґрунтовано, у чому саме полягає винятковість випадку їх подання на стадії апеляційного перегляду.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що ТОВ "Ватценроде" не виконало покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доведення наявності об`єктивних причин, які унеможливлювали подання зазначених доказів до суду першої інстанції, а відтак підстави для прийняття додаткових доказів у розумінні статті 269 ГПК України відсутні.

З огляду на викладене, клопотання ТОВ "Ватценроде" про долучення до матеріалів справи доказів, доданих до апеляційної скарги, задоволенню не підлягає, а подані з порушенням установленого процесуального порядку докази не приймаються апеляційним судом до розгляду.

В судовому засіданні 14 січня 2026 року, яке проводилось в режимі відеоконференції у відповідності до статті 197 ГПК України, представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04 вересня 2024 року між ТОВ "Ватценроде" (замовник) та ПРБФ "Комунальник" (підрядник) укладено договір підряду №U23019-комун-1, згідно умов якого підрядник бере на себе зобов`язання за завданням замовника на свій ризик, своїми чи залученими силами і засобами, в межах договірної ціни, а також у встановлений договором строк виконати всі передбачені договором роботи та здати замовнику закінчені роботи, а замовник зобов`язується прийняти результати робіт і оплатити вартість виконаних підрядником робіт згідно умов даного договору (пункт 1.1 договору).

Предметом даного договору є виконання будівельних робіт згідно проєкту; "Реконструкція фабрики виробництва харчових продуктів за адресою: вул. Лісова, 3, с. Смолигів Луцького району Волинської області" на об`єкті замовника (пункт 1.2 договору). Об`єкт будівництва: фабрика виробництва харчових продуктів за адресою: вул. Лісова,3, с. Смолигів Луцького району Волинської області (далі об`єкт) (пункт 1.3 договору).

Детальний перелік, ціна, етапи, зміст, види та обсяги робіт, які виконуються підрядником згідно умов даного договору, а також матеріалів та матеріальних ресурсів, що будуть (можуть) використовуватися підрядником для виконання робіт, передбачені у проектній та кошторисній документації, а саме: Кошторисі (Додаток А), яка погоджується сторонами в додатках до цього договору та з моменту підписання й скріплення печатками сторін є його невід`ємною частиною (пункт 1.4 договору).

Загальна ціна договору становить 115 305 810,23 грн (з ПДВ) (пункт 2.1 договору).

Замовник оплачує вартість робіт протягом 10 робочих днів з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі виконаних робіт (окремого етапу робіт) за умови, що всі роботи виконані належним чином і прийняті замовником у погоджений строк та за умовами реєстрації підрядником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (пункт 4.2 договору).

Замовник зобов`язаний своєчасно прийняти належним чином виконані роботи та здійснити їх повну оплату в порядку, встановленому договором (пункт 5.1.4 договору). Підрядник має право одержувати оплату за належним чином виконані роботи в розмірах і строки, передбачених цим договором (пункт 5.3.1 договору). Підрядник зобов`язаний, зокрема забезпечити ведення та передачу замовнику у встановленому порядку документів про виконання договору (пункт 5.4.22 договору).

Згідно пункту 7.1 договору після виконання всіх робіт або виконання окремого етапу робіт, передбачених договором, підрядник передає результати виконаних робіт замовнику протягом встановленого сторонами строку, шляхом оформлення акту прийому-передачі виконаних робіт (окремого етапу робіт), який підписується уповноваженими представниками сторін, посади та ПІБ яких, обов`язково зазначаються в такому Актів, та скріплюється печатками сторін. Сторони погодили, що в Акті приймання-передачі виконаних робіт обов`язково зазначається вартість виконаних робіт.

В процесі здавання-приймання виконаних робіт (окремого етапу робіт) сторони перевіряють відповідність виконаних робіт умовам договору, проектно-кошторисній документації, нормам діючого законодавства (пункт 7.2 договору).

Відповідно до пункту 7.3 договору замовник перевіряє якість та відповідність виконаних робіт та документів про виконання договору підряду (журнали виконаних робіт, акти та довідки про виконані роботи, акти на приховані роботи та конструкції, паспорти, сертифікати, акти на випробування устаткування, журнали авторського нагляду, матеріали перевірок тощо) і підписує акт прийому-передачі виконаних робіт або направляє підряднику письмове обґрунтування про відмову від його підписання.

У випадку відсутності у замовника та/або представника замовника зауважень з приводу виконаних (закінчених) робіт (окремого етапу робіт) та виконання підрядником інших обов`язків ,встановлених зокрема але не виключно у п.п. 5.4.16-5.4.22, 5.4.27 договору, замовник повертає підряднику оформлений відповідно до умов договору акт прийому-передачі виконаних робіт (окремого етапу робіт) (пункт 7.3.1 договору).

У випадку виявлення замовником та/або представником замовника недоліків і дефектів у виконаних (закінчених) роботах (етапах робіт) та/або документах про виконання договору підряду (журнали виконаних робіт ,акти та довідки про виконані роботи, акти на приховані роботи та конструкції, паспорти, сертифікати, акти на випробування устаткування, журнали авторського нагляду, матеріали перевірок тощо) сторони складають два примірники дефектного акту або акту про виявлені недоліки і підписують їх. Дефектний акт або акт про виявлені недоліки включають в себе інформацію про недоліки і дефекти, виявлені в роботах та оформлених документах про виконання договору підряду, причини їх виникнення, порядок та строки їх виправлення. Підрядник зобов`язується виправити всі недоліки і дефекти у виконаній ним роботі за власний рахунок у встановлений строк (пункт 7.3.2 договору).

Відповідно до пункту 15.1 договір набирає чинності з дати його укладення та діє до 31 грудня 2024 року, а в частині виконання зобов`язань, що виникли у період його дії до їх повного виконання сторонами.

Згідно пункту 15.5 договору закінчення строку його дії не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов договору, що відбулися під час його дії, а також сторони не звільняються від обов`язків провести повні взаєморозрахунки.

У Додатку А від 04 вересня 2024 року до договору викладений перелік, обсяги, терміни та кошторис робіт, які виконуються підрядником в рамках договору /т.1, а.с. 15-53/.

Приватною ремонтно-будівельною фірмою "Комунальник" складено акт приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за 2025 рік та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми №КБ-3 за 2025 рік на загальну суму 675905,88 грн за підписом лише самого позивача.

ПРБФ "Комунальник" було направлено на адресу ТОВ "Ватценроде" досудову претензію №68 від 31 березня 2025 року з вимогою оплатити акти виконаних робіт на суму 675 905,88 грн. Разом з претензією відповідачу надіслано акт звірки взаємних розрахунків та акт виконаних робіт №3 за 2025 рік.

ТОВ "Ватценроде" у відповіді на претензію від 23 квітня 2025 року №170/25 зазначило про неможливість її задоволення, оскільки до претензії було додано акт №3 приймання виконаних будівельних робіт за невідомий місяць 2025 року, який був підписаний лише директором ПРБФ "Комунальник". Станом на 23 квітня 2025 року жодних умов пункту 4.2 договору не виконав, оскільки по пункту 1 тільки 03 квітня 2025 року замовник отримав від підрядника акт №3 прийняття виконаних робіт; по пункту 2 роботи визначені в акті №3 не можуть бути перевірені, оскільки станом на 23 квітня 2025 року виконавцем не було виконано пункту 5.4.22 договору та не передано жодної виконавчої документації замовнику; по пункту 3 станом на 23 квітня 2025 року підрядник не здійснив реєстрації належним чином оформлених податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. З огляду на невиконання підрядником умов, передбачених пунктами 5.4.22, 4.2 договору, оплата проведена не може бути, оскільки такого обов`язку у замовника ще не виникло, строк оплати, передбачений пунктом 4.2 договору не може бути розпочатий у зв`язку з невиконанням підрядником вказаного пункту договору. Вищевказані обставини та факт відсутності співробітників підрядника на будівельному майданчику свідчать про небажання виконувати умови договору, а тому замовник користується своїм правом на розірвання договору в односторонньому порядку. Договір вважається розірваним з моменту отримання підрядником вказаного листа.

Позивач вищевказаний лист відповідача отримав 30 квітня 2025 року, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта".

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 525, 526 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, за змістом якої цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Правовідносини між сторонами виникли у сфері виконання підрядних робіт.

Відповідно до частини першої статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові; якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (частина перша статті 853 Цивільного кодексу України).

Стаття 882 Цивільного кодексу України встановлює, що замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або якщо це передбачено договором, етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття. Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Правова позиція щодо застосування судами частини четвертої статті 882 Цивільного кодексу України є сталою та послідовною в судовій практиці Верховного Суду. Так, зокрема, стосовно акта виконаних робіт за договором підряду, підписаного однією стороною, правовий висновок викладено у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі №910/7446/18 та інших (у тому числі і постанова Верховного Суду від 16 вересня 2022 року у справі №913/703/20). Цей висновок полягає в тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором".

За загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.

Водночас неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.

Такі висновки також викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2023 року у справі №914/2355/21.

Якщо замовник в порушення вимог статей 853, 882 Цивільного кодексу України безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №910/2184/18, від 16 вересня 2019 року у справі №921/254/18, від 15 жовтня 2019 року у справі №921/262/18.

Наведене вище дає підстави дійти висновку, що для здійснення замовником оплати виконаних підрядником робіт, зазначених у акті №3 форми КБ-2в, останній повинен направити замовнику визначені умовами Договору документи, а замовник повинен їх підписати та/або надати вмотивовану відмову від їх підписання.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що Приватна ремонтно-будівельна фірма "Комунальник" зазначає, що нею на адресу відповідача надіслано для підписання вищевказаний акт та довідка 12 березня 2023 року засобом електронного зв`язку, на підтвердження чого подав скріншот з електронної пошти.

Водночас твердження позивача про належне направлення відповідачу акта №3 форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт засобами електронного зв`язку підлягають оцінці з урахуванням підходів, сформульованих у практиці Верховного Суду щодо допустимості електронних доказів.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21 дійшла висновку, що повідомлення з додатками, надіслані електронною поштою або через застосунки-месенджери, є електронними доказами, які підлягають оцінці судом відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за внутрішнім переконанням суду у сукупності з іншими наявними у справі доказами.

При цьому Верховний Суд наголосив, що електронне листування може бути визнане належним та допустимим доказом лише за умови, якщо воно дає змогу суду достеменно встановити авторів такого листування, зміст повідомлень, факт та час їх надсилання, а також осіб-адресатів. Висновки щодо належності, допустимості та доказової сили таких доказів суд робить у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи.

З урахуванням наведеного місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що долучений позивачем скріншот електронного листування /т.1, а.с. 55 на звороті/ не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту направлення відповідачу акта та довідки виконаних будівельних робіт. Подана копія є нечитабельною, не дає можливості встановити дату надсилання повідомлення, особу отримувача, а також перелік і зміст документів, які нібито були надіслані, у зв`язку з чим правомірно не була взята судом до уваги.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що позивачем на адресу відповідача була направлена досудова претензія від 31 березня 2025 року №68 з вимогою оплатити виконані підрядні роботи на загальну суму 675 905,88 грн. Разом із зазначеною претензією відповідачу було надіслано акт звірки взаємних розрахунків та акт виконаних робіт, що підтверджується матеріалами справи /т.1, а.с. 54/.

У відповіді на претензію від 23 квітня 2025 року №170/25 відповідач зазначив про неможливість її задоволення, посилаючись на те, що до претензії було додано акт №3 приймання виконаних будівельних робіт за невизначений, на його думку, місяць 2025 року, який підписаний лише директором ПРБФ "Комунальник". Відповідач також вказав, що станом на 23 квітня 2025 року підрядником нібито не були виконані умови пункту 4.2 договору, оскільки: акт №3 замовник отримав лише 03 квітня 2025 року; роботи, визначені в акті, не можуть бути перевірені через непередання виконавчої документації, передбаченої пунктом 5.4.22 договору; підрядником не здійснено реєстрацію податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.

З огляду на викладене відповідач дійшов висновку про відсутність у нього обов`язку з оплати виконаних робіт та заявив про реалізацію права на одностороннє розірвання договору, який, на його переконання, вважається розірваним з моменту отримання підрядником відповідного листа /т.1, а.с. 80 84/.

Позивач отримав вказану відповідь 30 квітня 2025 року, що підтверджується витягом з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення /т.1, а.с. 83, 186/, який є належним та допустимим доказом факту отримання листа.

Разом із тим у відповіді на претензію відповідач, посилаючись на пункти 4.2 та 5.4.22 договору, фактично визнав факт отримання акта №3 приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в разом із претензією від 31 березня 2025 року, а також довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, що додатково підтверджує обізнаність відповідача про обсяг та зміст заявлених до оплати робіт.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, відповідач свій обов`язок щодо прийняття спірних робіт не виконав, акт виконаних робіт та відповідну довідку не підписав і водночас не надав у встановленому договором порядку мотивованої відмови від їх підписання.

Відповідно до пункту 7.1 договору після виконання всіх робіт або окремого етапу робіт підрядник передає їх результати замовнику шляхом оформлення акта приймання-передачі виконаних робіт, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками, із обов`язковим зазначенням вартості виконаних робіт.

Пунктами 7.2 7.3 договору передбачено, що у процесі здавання-приймання сторони перевіряють відповідність виконаних робіт умовам договору, проектно-кошторисній документації та вимогам чинного законодавства, а замовник зобов`язаний або підписати акт приймання-передачі, або направити підряднику письмове обґрунтування відмови від його підписання. У разі виявлення недоліків сторони складають дефектний акт із визначенням характеру недоліків, причин їх виникнення та строків усунення (пункт 7.3.2 договору).

Отже, за наявності заперечень щодо якості чи обсягу виконаних позивачем робіт , місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідач мав право і обов`язок діяти відповідно до алгоритму, чітко визначеного пунктами 7.2 7.3.2 договору підряду, а також приписів статті 858 Цивільного кодексу України. Проте таких дій відповідачем вчинено не було.

Якщо замовник, порушуючи вимоги статей 853 та 882 Цивільного кодексу України, безпідставно ухиляється від прийняття виконаних робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливлюють їх прийняття, то несплата таких робіт є порушенням умов договору та вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №910/2184/18, від 16 вересня 2019 року у справі №921/254/18, від 15 жовтня 2019 року у справі №921/262/18.

При цьому відповідно до усталеної судової практики підрядник не зобов`язаний вчиняти додаткові дії з примушування замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише зафіксувати факт відмови замовника від його підписання. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №927/414/17, від 04 червня 2018 року у справі №908/3519/16.

З огляду на наведене, обов`язок прийняти виконані роботи, а у разі виявлення недоліків негайно та належним чином заявити про них, у тому числі шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акта виконаних робіт, покладений саме на замовника. Відповідно до правил доказування у господарському процесі саме замовник повинен довести, що виконані підрядником роботи не відповідають умовам договору або вимогам, які звичайно ставляться до робіт відповідного характеру, що результат робіт є непридатним для використання, а виявлені недоліки є істотними.

Колегія суддів зазначає, що акт виконаних підрядних робіт, підписаний однією стороною, не має доказової сили лише за умови встановлення судом обґрунтованості мотивів відмови замовника від його підписання. Водночас у разі визнання такої відмови необґрунтованою односторонньо підписаний акт має доказову силу та підтверджує факт виконання і прийняття робіт.

При цьому Цивільний кодекс України не містить визначених критеріїв або умов щодо обґрунтованості відмови замовника від підписання акта приймання-передачі виконаних робіт. У зв`язку з цим обґрунтованість такої відмови є оціночним поняттям і підлягає встановленню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи та характеру спірних правовідносин між сторонами.

Дослідивши відповідь відповідача на претензію від 23 квітня 2025 року №170/25, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не є належним доказом на підтвердження наявності заперечень замовника щодо робіт, виконаних за актом №3 форми КБ-2в, а також факту правомірної відмови від його підписання у розумінні пунктів 7.2 7.3.2 Договору.

Зміст вказаної відповіді не містить будь-яких конкретних та обґрунтованих доводів щодо невиконання або неналежного виконання робіт підрядником, наявності недоліків чи дефектів у результаті робіт, а зводиться фактично до посилань на відсутність доказів надсилання підписаного обома сторонами акта, непередання виконавчої документації та нездійснення реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Посилання відповідача на положення пункту 4.2 договору, відповідно до якого замовник здійснює оплату вартості робіт, зокрема за умови реєстрації підрядником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції.

Так, нездійснення реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних у строки, передбачені податковим законодавством, саме по собі не є порушенням господарського зобов`язання, оскільки обов`язок зі складання та реєстрації податкових накладних виникає у платника податку на підставі норм податкового, а не господарського законодавства.

Включення до договору умови про обов`язок сторони здійснити реєстрацію податкової накладної не змінює публічно-правової природи таких відносин і не трансформує їх у господарське зобов`язання між сторонами договору. Відповідно, невиконання або неналежне виконання такої умови не є правопорушенням у сфері господарювання, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №913/272/18 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2018 року у справі №917/877/17.

Отже, обов`язок реєстрації податкової накладної є обов`язком платника податку у межах публічно-правових відносин і не є обов`язком перед контрагентом за договором підряду, навіть попри те, що його невиконання потенційно може спричинити для останнього певні негативні наслідки. Такий обов`язок не перебуває у площині господарських правовідносин і не може бути самостійною підставою для звільнення замовника від виконання договірного обов`язку з оплати виконаних робіт.

Навіть за відсутності реєстрації податкової накладної це жодним чином не нівелює обов`язок відповідача оплатити виконані позивачем роботи у повному обсязі та у строки, визначені договором. Відсутність квитанції про реєстрацію податкової накладної або інших податкових документів не є відкладальною умовою виконання грошового зобов`язання та не звільняє замовника від обов`язку здійснити оплату, у зв`язку з чим заперечення відповідача у цій частині обґрунтовано не прийняті судом.

Крім того, умовами договору підряду не встановлено конкретних строків направлення підрядником акта приймання-передачі виконаних робіт замовнику, а також строків їх прийняття. За таких обставин твердження відповідача про те, що отримання акта лише 03 квітня 2025 року є порушенням умов договору, не відповідає дійсності. Навіть у разі порушення таких строків це не звільняє замовника від обов`язку оплатити фактично виконані за договором роботи.

Аналіз положень пункту 4.2 договору свідчить про те, що сторони, реалізуючи принцип свободи договору, закріплений у статті 627 Цивільного кодексу України, прямо визначили перелік документів, які підтверджують факт виконання підрядних робіт і є підставою для їх оплати. Таким документом сторони погодили акт приймання виконаних будівельних робіт, який у спірних правовідносинах був складений підрядником належним чином.

Обґрунтованим є також висновок суду про те, що довідка форми КБ-3 за своєю суттю має виключно інформаційно-розрахунковий характер і відображає узагальнені відомості про обсяг та вартість виконаних робіт, тоді як акт здачі-приймання виконаних робіт форми КБ-2в є первинним юридично значущим документом, який підтверджує факт належного виконання підрядником робіт у погодженому сторонами обсязі та їх прийняття замовником. Саме така відмінність у функціональному призначенні цих документів зумовлює неможливість ототожнення довідки КБ-3 з актом приймання робіт та виключає її розгляд як самостійної правової підстави для виникнення чи невиникнення зобов`язань сторін.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив заперечення відповідача щодо ненадання підрядником виконавчої документації, оскільки такі доводи носять загальний та декларативний характер. Відповідачем не було конкретизовано, яка саме документація не надана, яким чином її відсутність перешкоджала перевірці виконаних робіт та які положення договору або проектно-кошторисної документації було порушено. Натомість проектно-кошторисна документація, що визначає обсяг, зміст і вимоги до виконання робіт, була складена та підписана обома сторонами і наявна в матеріалах справи, а будь-які зауваження щодо невідповідності робіт, відображених в акті №3, її умовам відповідачем своєчасно не заявлялися.

Правильною є позиція суду першої інстанції про те, що визначальною умовою для здійснення розрахунків за виконані роботи відповідно до пункту 4.2 договору є надання підрядником замовнику акту приймання-передачі виконаних робіт. При цьому сам акт приймання-передачі згідно з умовами договору є документом, що підтверджує завершення відповідного етапу робіт, а тому наявність належно складеного та поданого акту КБ-2в №3 є достатньою та належною правовою передумовою для виникнення у відповідача обов`язку з оплати виконаних робіт.

У відповідності до статті 849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Відповідач не надав доказів перевірки виконаних за актом №3 підрядних робіт, наявності у нього зауважень чи встановлення дефектів певних видів робіт, що унеможливило б їх прийняття.

Приписами статті 858 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність підрядника за неналежну якість роботи.

Вказана стаття встановлює, що у разі коли робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника:

1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк;

2) пропорційного зменшення ціни роботи;

3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що замовником було використано передбачене частиною 1 статті 858 Цивільного кодексу України право.

Згідно з частиною 3 статті 858 Цивільного кодексу України якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

З аналізу вказаної норми судами вбачається, що істотні відступи від умов договору підряду або інші істотні недоліки у роботі поділяються на ті, що не можуть бути усунені і ті, що не були усунені у встановлений замовником розумний строк.

Неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.

При цьому відповідач у відповіді на претензію та заявах по суті спору фактично не заперечував ані факту виконання робіт, ані їх обсягу чи якості, а відповідні заперечення були висловлені лише на стадії судових дебатів, що обґрунтовано оцінено судом критично. Відсутність ініціювання відповідачем експертизи, а також доказів належної фіксації будь-яких відступів від умов договору чи дефектів виконаних робіт, додатково підтверджує безпідставність його позиції.

Верховний Суд неодноразово виснував, що наявність недоліків у виконаній генпідрядником роботі та їх виконання з простроченням - не є підставою для неоплати виконаних робіт, виконання яких є документально підтвердженим, з огляду на те, що вимогами чинного законодавства не передбачено звільнення замовника від виконання ним зобов`язання по оплаті виконаних робіт внаслідок наявності певних недоліків та/або допущення прострочення виконання відповідно до положень статті 858 Цивільного кодексу України, яка передбачає права замовника, як і відповідні обов`язки підрядника внаслідок виявлення певних дефектів у виконаній роботі, зокрема і щодо 1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; 2) пропорційного зменшення ціни роботи; 3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Таким чином, відповідач, як замовник, не вказав та не підтвердив належними доказами, а судами не встановлено обставин наявності істотних недоліків чи відступів від договору, які не можуть бути усунені або не були усунені підрядником, а тому відсутні правові підстави сумніватися в реальності виконаних за актом №3 підрядних робіт.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду про те, що відповідач, всупереч вимогам статей 853 та 882 Цивільного кодексу України, безпідставно та невмотивовано ухилився від прийняття виконаних робіт, не заявивши про їх недоліки, а тому такі роботи вважаються прийнятими. Відповідно, з урахуванням встановлених судами обставин належного та реального виконання підрядником робіт за актом приймання виконаних будівельних робіт №3, відсутності належних і своєчасних заперечень замовника щодо їх обсягу та якості, а також положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України та умов договору, у відповідача виник і настав обов`язок з оплати виконаних робіт у сумі 675 905,88 грн

Місцевим судом було застосовано стандарт вірогідності доказів, який передбачає оцінку поданих сторонами доказів не ізольовано, а шляхом їх співставлення, з урахуванням змісту, узгодженості між собою, належності, допустимості та здатності підтверджувати або спростовувати відповідні обставини у сукупності. В межах застосування такого стандарту суд обґрунтовано дійшов висновку, що у даному випадку більш вірогідними є докази, надані позивачем на підтвердження виконання робіт на заявлену суму, а саме довідка форми КБ-3 та акт приймання виконаних будівельних робіт №3 форми КБ-2в, які складені на виконання умов договору, взаємопов`язані між собою та безпосередньо підтверджують факт і обсяг виконаних підрядних робіт.

Щодо доводів апелянта про відсутність належних та допустимих доказів реального виконання робіт за актом приймання виконаних будівельних робіт №3, колегія суддів зазначає наступне.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підтвердження виконання підрядних робіт позивачем надано: акт приймання виконаних будівельних робіт № 3 форми КБ-2в, складений за результатами виконання робіт у межах договору підряду; довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми КБ-3, яка відображає узагальнені відомості про їх обсяг і вартість; проектно-кошторисну документацію, що визначала склад, обсяг та технічні вимоги до виконання робіт і була погоджена сторонами при укладенні договору.

Посилання апелянта на те, що акт № 3 підписаний виключно позивачем, саме по собі не свідчить про відсутність факту виконання робіт та не спростовує його доказового значення.

Колегія суддів враховує, що умовами договору підряду сторони, реалізуючи принцип свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України), визначили акт приймання виконаних будівельних робіт як основний документ, який підтверджує факт виконання робіт і є підставою для їх оплати. При цьому договором не передбачено, що відсутність підпису замовника за наявності його немотивованої відмови автоматично свідчить про невиконання робіт.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що непідписання замовником акта приймання виконаних робіт за відсутності вмотивованої відмови не свідчить про невиконання робіт, оскільки правові наслідки зумовлює сама господарська операція - фактичне виконання робіт, а не формальний статус первинного документа. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2023 року у справі №914/2355/21 та від 16 вересня 2022 року у справі №913/703/20. У вказаних правових позиціях також роз`яснено, що обов`язок прийняти виконані роботи або заявити мотивовані зауваження щодо них покладається на замовника, тоді як підрядник не зобов`язаний вчиняти додаткові дії з метою спонукання замовника до підписання акта. Як убачається з матеріалів справи, відповідач, отримавши акт № 3 форми КБ-2в та довідку КБ-3, не надав у визначені договором строки вмотивованої відмови від їх підписання, не зазначив конкретних недоліків робіт, не навів зауважень щодо їх обсягу, вартості чи невідповідності проектно-кошторисній документації.

Натомість доводи апелянта зводяться до загальних посилань на ненадання виконавчої документації без конкретизації, яка саме виконавча документація не була надана, які саме роботи не можуть бути перевірені без такої документації, яким чином її відсутність свідчить про невиконання або неналежне виконання робіт, відображених в акті № 3.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі твердження мають декларативний характер та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. При цьому відповідач не ініціював проведення будівельно-технічної експертизи, не подав доказів фіксації відступів від умов договору чи дефектів виконаних робіт.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції здійснив належну перевірку реальності виконання робіт, оцінив подані докази у їх сукупності та обґрунтовано дійшов висновку про те, що докази, надані позивачем, є більш вірогідними, ніж заперечення відповідача, які зводяться виключно до формального неприйняття робіт без належного доказового підтвердження.

Доводи апелянта є взаємосуперечливими, оскільки, стверджуючи про "відсутність реальності" виконання робіт (тобто їх повне невиконання), він одночасно визнає можливість їх оплати після перевірки обсягів, що логічно можливе лише за умови фактичного виконання робіт. Таким чином, апелянт фактично не заперечує реальність виконання, а лише безпідставно зводить спір до формальних питань перевірки та оформлення.

Щодо тверджень апелянта про відсутність у матеріалах справи проєктної документації, колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено судом першої інстанції, між сторонами було погоджено проєктно-кошторисну документацію, яка визначала обсяг, зміст та вартість робіт і була складовою договору підряду (додаток А до договору підряду від 04 вересня 2024 року) /т.1, а.с.15-53/. Наявність у матеріалах справи кошторису як невід`ємної частини договору свідчить про погодження сторонами техніко-економічних параметрів робіт, необхідних для їх виконання та приймання.

Саме по собі посилання апелянта на відсутність окремих архітектурних, конструктивних чи технологічних рішень не підтверджує непогодження проєктної документації, оскільки відповідач не довів, що виконані роботи не відповідали погодженому кошторису та обсяг або характер робіт виходив за межі визначених договором і кошторисною документацією.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність погодженої сторонами проєктно-кошторисної документації та про реальність виконання робіт ґрунтується на належних і допустимих доказах та не є припущенням, як помилково стверджує апелянт.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення на користь позивача, проігнорував положення Цивільного кодексу України, вимоги державних будівельних норм та умови договору підряду щодо обов`язку підрядника оформити і передати виконавчу документацію, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні правових наслідків такого обов`язку.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок підрядника вести та передати виконавчу документацію не кореспондується з обов`язком замовника прийняти та оплатити фактично виконані роботи, якщо інше прямо не передбачено договором. Неналежне виконання окремого договірного обов`язку, у тому числі щодо оформлення документації, саме по собі не свідчить про відсутність виконання робіт та не звільняє замовника від обов`язку їх оплати.

Суд першої інстанції не перекладав відповідальність за відсутність виконавчої документації на відповідача, а лише правильно розмежував наслідки порушення договірних зобов`язань. У разі порушення підрядником обов`язку з передання виконавчої документації законодавством передбачені спеціальні способи захисту прав замовника, зокрема: вимога про усунення порушень у розумний строк; зменшення ціни робіт; відшкодування збитків або застосування інших договірних санкцій.

Водночас матеріали справи не містять доказів, що відповідач скористався будь-яким із передбачених законом або договором способів захисту своїх прав, заявляв вимоги щодо усунення недоліків чи пов`язував відсутність виконавчої документації з конкретними дефектами або невідповідністю виконаних робіт.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не створюють для відповідача обов`язку самостійно усувати наслідки невиконання позивачем його договірних зобов`язань, як помилково стверджує апелянт, а відповідають положенням цивільного законодавства та усталеній судовій практиці, відповідно до якої формальні недоліки документального оформлення не нівелюють правових наслідків реально виконаних робіт.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням такого майна або його основної частини.

При вирішенні питання про застосування зазначеної норми вирішальним є не формальне формулювання позовних вимог, а характер спірних правовідносин та їхній зв`язок із нерухомим майном.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з договору підряду, предметом якого є виконання будівельних робіт щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за конкретною адресою. Саме виконання таких робіт, їх обсяг, вартість та належність виконання становлять фактичну та правову основу заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 дійшла висновку, що до спорів, які виникають з приводу нерухомого майна, належать не лише спори про право власності чи користування, а й спори, у яких вимоги є похідними від прав та обов`язків сторін, безпосередньо пов`язаних з таким майном, зокрема щодо його створення, зміни, поліпшення або виконання робіт на ньому.

Таким чином, обставина того, що предметом позову є стягнення грошової заборгованості, не виключає застосування частини третьої статті 30 ГПК України, якщо спірні грошові вимоги виникли саме у зв`язку з виконанням робіт щодо нерухомого майна та не можуть бути відокремлені від такого об`єкта.

За таких умов суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для розгляду спору за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна, а отже, порушення правил територіальної підсудності відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення статті 279 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено підстави для скасування судового рішення та направлення справи для розгляду за встановленою підсудністю.

Згідно з частиною першою статті 279 ГПК України судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи до іншого суду лише у разі, якщо таке рішення ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності.

Водночас відповідно до частини другої статті 279 ГПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд з підстав порушення правил територіальної підсудності, якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, під час розгляду справи судом першої інстанції без поважних причин не заявляв про її непідсудність.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Ватценроде" під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлялось клопотань про непідсудність справи, не заперечувалось проти її розгляду відповідним судом.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 ГПК України).

Апелянт вважає, що місцевий господарський суд помилково присудив до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу за відсутності доказів оплати таких послуг.

Як зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини другої статті 126 та частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги за умови подання належних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості незалежно від того, чи такі витрати вже фактично сплачені, чи лише підлягають сплаті відповідною стороною.

Верховний Суд у зазначеній постанові дійшов висновку, що право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу виникає з моменту підтвердження обсягу наданих послуг і їх вартості, а не з моменту їх фактичної оплати.

Отже, за умови підтвердження договором про надання правничої допомоги та доказами обсягу і вартості наданих адвокатом послуг, витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від факту їх фактичної оплати, що повністю узгоджується з вимогами пункту 1 частини другої статті 126 ГПК України та правовими висновками Верховного Суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу ухвалене з дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року та додаткового рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватценроде" на рішення Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у справі №903/657/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/657/25 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "22" січня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.