ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/1113/25

ІНФОРМАЦІЯ_2 у складі судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_3 ,

від позивача: ОСОБА_4 ,

від третьої особи: не з`явився,

від відповідача-1: не з`явився,

від відповідача-2: не з`явився,

розглянувши у закритому судовому засіданні справу № 916/1113/25

за позовом: Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) в інтересах держави в особі позивача: ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 )

до відповідачів: 1) Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ( АДРЕСА_4 ) в особі ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_5 ),

2) Приватного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_7 » ( АДРЕСА_6 )

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

Заступник керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_8 із позовною заявою в інтересах держави в особі позивача ІНФОРМАЦІЯ_4 до Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та Приватного підприємства « ОСОБА_5 », в якій просить суд:

- усунути перешкоди у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування та розпорядження державним нерухомим майном, шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1631, укладеного між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та Приватним підприємством « ОСОБА_5 »;

- усунути перешкоди у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування та розпорядження державним нерухомим майном, шляхом зобов`язання Приватного підприємства « ОСОБА_5 » звільнити частину нежитлових приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 .

2. Позиція учасників справи.

2.1. Аргументи Прокурора.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на те, що під час здійснення нагляду за додержанням законів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000059 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 Кримінального кодексу України, Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону встановлено, що 01.01.2025 між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та Приватним підприємством « ОСОБА_5 » укладено договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС 1631, за яким зберігач має надавати поклажодавцю послуги зі зберігання товарно-матеріальних цінностей у частині приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 , строк дії якого встановлено з 01.01.2025 по 31.12.2025.

Прокурор додає, що відповідно до додатку № 1 до договору поклажодавцю передано у користування 100 палето-місць (1 п/м = 1 кв.м.) у приміщенні загальною площею 100 кв.м. При цьому прокурор наголошує, що правовий статус об`єкта нерухомого майна, переданого за договором, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 418840242 від 20.03.2025, згідно з яким будівлі та споруди складського комплексу загальною площею 2517,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 , перебувають у державній власності в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В свою чергу, прокурор зауважує, що Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » є відокремленим структурним підрозділом Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », відповідно до п. 1.1 Статуту якого, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_9 № 574 від 15.11.2018, Концерн є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну, та перебуває у ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Як зазначає прокурор, аналіз умов укладеного договору свідчить про те, що під виглядом договору зберігання відповідачами фактично укладено договір оренди державного нерухомого майна в обхід процедур, встановлених Законом України «Про оренду державного та комунального майна», а зазначені дії призводять до суттєвого порушення майнових прав та законних інтересів держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 як власника такого майна.

Вказуючи, що вказаний договір є прихованим договором оренди, а не зберігання, прокурор наголошує на тому, що за умовами вищезазначеного договору до зобов`язань зберігача входить прийняти від поклажодавця товарно-матеріальні цінності на зберігання, забезпечити їх зберігання у цілісності та належному стані. При цьому, прокурор вважає, що фактично специфікація майна, що нібито передається на зберігання, може бути відсутня, а передача здійснюється у знеособленій упаковці, що, на думку прокурора, суперечить ключовим умовам договору зберігання. Також, на переконання прокурора, дане зобов`язання не передбачає жодних особливих умов зберігання, спеціальних приміщень чи контролю за станом ТМЦ, що є необхідними елементами саме договору зберігання, а визначає лише організаційні моменти доступу до приміщення.

Також, ключовим фактором, на думку прокурора, що вказує на орендні відносини, є зобов`язання зберігача надавати послуги зі зберігання відповідно до заявлених поклажодавцем і узгоджених із зберігачем кількості палето-місць (відповідно до розрахунку 1 п/м = 1 кв.м) з урахуванням технологічних і пожежних проходів із розрахунку максимального використання площі, що прямо вказує на те, що реальним предметом договору є не зберігання конкретно визначеного майна, а надання у користування конкретно визначеної площі нерухомого майна, що є визначальною ознакою договору оренди.

В свою чергу, прокурор вважає, що особливо показовим є зобов`язання зберігача зменшувати прийняту до розрахунку заявлену поклажодавцем кількість палето-місць згідно з письмовою заявкою поклажодавця, яка надається не пізніше, ніж за 30 днів до дня перерахунку займаної площі. Дане формулювання, на переконання прокурора, прямо вказує на «займання площі», що є характерним для орендних відносин, а не для договору зберігання, який за своєю природою передбачає оплату послуг за належне збереження конкретно визначеного майна, а не за метраж. Аналогічного висновку прокурор дійшов аналізуючи п. 2.1.7. договору, який свідчить, що оплата здійснюються за збільшення площі, в не за надання додаткових послуг зі зберігання.

Зобов`язання поклажодавця, передбачене пунктом 2.2.1. договору, на думку прокурора, також підтверджує, що відносини між сторонами фактично є орендними, оскільки поклажодавець «бронює» певну площу на певний строк, незалежно від фактичного обсягу майна, що передається на зберігання.

Окрім того, за ствердженням прокурора, порядок оплати та розрахунку її розміру також вказує на орендний характер відносин, оскільки послуги, зазначені у п. 1.1 цього договору, поклажодавець зобов`язується оплатити зберігачу у строки та на умовах, передбачених цим договором, за вартістю, визначеною у додатку № 1 та площі, заявленої у поданій заявці. Тобто, як наголошує прокурор, оплата обраховується виходячи з площі, а не обсягу послуг, що надаються. При цьому, поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за наступний місяць надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 25 числа поточного місяця, щопритаманне саме орендним відносинам, а не договору зберігання, де оплата зазвичай обраховується за фактом надання послуг, а не наперед.

Положення п. 8.1 договору, за висновком прокурора, також є характерним саме для договору оренди, оскільки встановлює обмеження щодо цільового використання нерухомого майна орендарем, при цьому у формулюванні прямо використовується термін «використання нерухомого майна», що є визначальною характеристикою орендних відносин. А пункт 2.2.13 договору прямо свідчить про те, що сторони усвідомлювали орендний характер відносин та фактичну передачу нерухомого державного майна в користування, оскільки передбачили необхідність припинення правовідносин у разі ініціювання ІНФОРМАЦІЯ_11 процедури передачі спірного нерухомого майна в оренду у встановленому законом порядку.

Здійснюючи правовий аналіз укладеного між сторонами договору та розмежовуючи юридичну природу договорів зберігання та оренди, прокурор, серед іншого, зазначає, що особливу правову регламентацію має оренда державного майна, яка регулюється Законом України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якого орендодавцями щодо державного майна є ІНФОРМАЦІЯ_11 , його регіональні відділення та представництва, а також балансоутримувачі в обмежених випадках, а передача державного майна в оренду має здійснюватися через електронну торгову систему шляхом проведення аукціону, за винятком передачі в оренду майна без проведення аукціону у випадках, передбачених ст. 15 Закону. При цьому, Закон також встановлює чіткий порядок визначення розміру орендної плати та передбачає обов`язкове проведення оцінки об`єкта оренди. Істотними умовами договору оренди державного майна є: предмет оренди, орендна плата та строк дії договору.

Таким чином, прокурор наголошує, що оскільки договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС 1631 містить істотні ознаки, характерні для договору оренди, тому реальними намірами сторін було встановлення орендних відносин щодо державного майна в обхід встановлених законом процедур, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України із застосуванням правових наслідків, передбачених ст. 235 ЦК України.

В свою чергу, прокурор зауважує, що сторонами договору не додержано норм ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та положень Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою КМУ від 03.06.2020 № 483, зокрема, щодо порядку його укладення та етапності передачі в оренду державного та комунального майна, а саме: отримання дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном; проведення оцінки об`єкта оренди з метою визначення його ринкової вартості та розрахунку стартової орендної плати; прийняття рішення балансоутримувачем щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до електронної торгової системи; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків відповідно до ст. 6 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна»; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення електронного аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону у випадках, передбачених законом; укладення та публікація в ЕТС договору оренди з умовами про розподіл орендної плати між державним бюджетом та балансоутримувачем відповідно до ст. 16 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Посилаючись на правові висновки, викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у справах № 916/5753/23, № 916/5754/23, № 916/5756/23, № 916/5757/23, № 916/5759/23, № 916/5760/23, № 916/5761/23, № 916/5767/23, № 916/5770/23, № 916/5771/23, № 916/5772/23, № 916/5773/23, № 916/5769/23, № 916/5774/23, в яких були розглянуті подібні правовідносини, прокурор зазначає, що судами встановлено, що згідно з договорами надання послуг Концерн фактично передав нерухоме майно (приміщення та територію), визначене для певного замовника, для розміщення та складування ним свого майна, за плату, встановлену виходячи із конкретної площі, виділеної для цих цілей. Такий спосіб використання (розміщення та складування товару) неможливий без фактичного володіння цим нерухомим майном, а отже, на підставі оспорюваного договору Концерн передав суб`єктам господарювання правомочності володіння і користування майном, тобто фактичне панування над річчю та юридично забезпечену можливість такого панування, що за своєю правовою природою є саме орендними правовідносинами.

Відтак, з огляду на викладене, прокурор вважає, що укладений між відповідачами договір є удаваним правочином, що вчинений з метою приховати правочин, який насправді було вчинено (в даному випадку договір оренди), який в свою чергу укладено поза встановленою законом процедурою без відповідних погоджень та дозволів, що порушує права ІНФОРМАЦІЯ_4 на належне йому державне нерухоме майно, законність розпорядження ним та використання.

При цьому прокурор посилається на ст. 391 ЦК України та зазначає, що поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до майна та можливості використати його, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

Щодо доводів відповідача-1 про удаваність правочину та аналізу його стилістичного і логічного змісту прокурор, окрім раніше зазначеного, наголошує, що в оспорюваному договорі встановлено низку пунктів, які доводять, що спрямованість дій зберігача та поклажодавця за договором є здійснення оренди, а саме по собі формальне використання певних термінів або положень, які зовні відповідають договору зберігання, не свідчить про справжній характер правочину, а навпаки такі формулювання слугують інструментом маскування дійсних намірів сторін і є засобами приховання реальних орендних правовідносин щодо державного майна.

Щодо заперечень стосовно порушення економічних інтересів держави прокурор зазначає, що позовна заява спрямована не на стягнення збитків чи втрат бюджету, а на захист порушеного права держави як власника нерухомого майна, що здійснюється у формі негаторного позову відповідно до положень ст. 391 ЦК України. У даному випадку оспорюваний договір є удаваним правочином, що фактично приховує договір оренди державного майна, який укладений з грубим порушенням вимог спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку, затвердженого постановою КМУ № 483 від 03.06.2020, з огляду на що, на переконання прокурора, аргументи відповідача про відсутність доказів заподіяння економічної шкоди інтересам держави є безпідставними, адже зводять предмет спору до виключно фінансових наслідків, ігноруючи правову суті заявлених вимог.

Таким чином, на думку прокурора, порушення полягає не лише у недоотриманні державою потенційних доходів (із розподіленням за відповідними бюджетами, як встановлено чинним законодавством), а насамперед у незаконному розпорядженні державним майном без передбаченої законом процедури, що саме по собі становить порушення інтересів держави як суб`єкта права власності. У цьому контексті шкода полягає не лише у матеріальних втратах, а й у підриві засад законності, прозорості та публічності в управлінні об`єктами державної власності.

Також прокурор зауважує, що факт охорони майнового комплексу, який перебуває у зберігача на праві господарського відання та частиною якого є майно, яке використовується поклажодавцем, не може свідчити про наявність між сторонами правовідносин зберігання, а зберігач зобов`язаний здійснювати охорону належного йому майна відповідно до Статуту та положень ст. 136 ГК України.

Між тим, за висновком прокурора, умови оспорюваного договору свідчать про відсутність у ньому ключових ознак договору зберігання або їх суто формальну імплементацію. Особливо суттєвим недоліком, як вважає прокурор, є відсутність належної конкретизації відповідальності зберігача за збереження майна, що у поєднанні з детальною регламентацією обов`язків другої сторони підтверджує, що справжня правова природа цього договору не відповідає зобов`язанням зберігання.

Щодо тверджень відповідача-1 про розірвання спірного договору прокурор, серед іншого, додає, що правовий статус об`єкта нерухомого майна, переданого за договором, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 418840242 від 20.03.2025, згідно з яким будівлі та споруди складського комплексу загальною площею 2517,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 , перебувають у державній власності в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 . Отже, як вказує прокурор, ІНФОРМАЦІЯ_4 є володіючим власником, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатися своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими воно не перебувало у зобов`язальних відносинах, а тому позов у цій справі в частині вимог, спрямованих на усунення цих перешкод шляхом зобов`язання звільнити приміщення та відкриту територію, є негаторним. В свою чергу, на переконання прокурора, заявлення власником вимоги про визнання недійсним правочину одночасно у поєднанні із вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном на підставі ст. 391 ЦК України, за відсутності доказів звільнення нерухомого майна зберігачем, відповідає критеріям ефективного способу захисту.

Щодо допустимості та посвідчення копії оспорюваного договору прокурор зауважив, що зберігач добровільно, за законним запитом органу прокуратури надав засвідчену копію спірного договору, а його копія належним чином завірена у розумінні ст. 96 ГПК України. Щодо пред`явлення позову від імені держави до неї самої прокурор вказав, що Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_6 » є лише юридичною особою, створеною як державне господарське об`єднання, інтереси та дії якого можуть не співпадати з інтересами держави.

В подальшому прокурор зауважив, що неможливість проведення двосторонньої реституції не означає, що правочин не може бути визнаний недійсним, а навпаки, визнання недійсності такого договору є самостійним способом захисту, спрямованим на усунення правових підстав для протиправного використання державного майна. При цьому, розірвання договору після подання позову може бути підставою для закриття провадження лише в частині вимоги про звільнення майна, однак не перешкоджає розгляду та задоволенню вимога про визнання договору недійсним для усунення правової невизначеності та запобігання повторним порушенням.

2.2. Аргументи Позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_4 погоджується з доводами, викладеними прокурором у позові, та, посилаючись на норми чинного законодавства, що регулюють орендні відносини та відносини зі зберігання, а також на умови спірного договору, укладеного між відповідачами, робить висновок про спрямованість волі сторін на встановлення орендних правовідносин, а не зобов`язань зі зберігання, тобто про відсутність іншої мети, ніж приховання найму державного нерухомого майна.

На думку позивача, використання у назві правочину термінології про «надання послуг», уникнення понять «орендодавець» та «орендар», завуальоване закріплення умови про площу майна в положеннях про вартість послуг, відсутність акту приймання-передачі об`єкта, на думку позивача, свідчить про свідоме приховування справжньої природи правочину. Також позивач вважає, що відсутність акту приймання-передачі об`єкта не спростовує наявності між сторонами фактичних орендних відносин, а є одним із способів приховування справжньої мети передачі майна у володіння та користування.

При цьому, за ствердженням позивача, внаслідок укладення оспорюваного договору поклажодавець отримав у володіння та користування частину нерухомого майна на конкретний строк за фіксовану плату, що розраховується залежно від площі, що беззаперечно свідчить про виникнення між сторонами прав та обов`язків, характерних для договору оренди, а не зберігання. Таким чином, комплексний аналіз умов оспорюваного договору, на переконання позивача, дозволяє зробити однозначний висновок, що сторонами фактично вчинено правочин щодо оренди нерухомого майна державної власності.

2.3. Аргументи Відповідача-1 (Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 »).

Відповідач-1, заперечуючи проти позову у повному обсязі, зазначає, що на його думку, позов не містить жодного доводу, який розкрив би питання щодо того, яким чином здійснення відповідачем-1 своєї господарської діяльності з раціонального використання ввіреного ІНФОРМАЦІЯ_4 державного майна, порушує саме інтереси держави, оскільки, здійснюючи оцінку оскаржуваного договору зберігання № ВКС-1631, позивач доволі вільно трактує на свій власний розсуд його умови на предмет відповідності діючому законодавству. Крім того, відповідач-1 вказує, що прокурор не надає до суду жодного доказу наявності економічної шкоди інтересам держави, оскільки не додав доказів про те, що спірний договір укладений не за ринковими ставками.

Щодо суті позовних вимог відповідач-1 вказує, що наказом ТВО генерального директора Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » від 20.12.2024 за № 132-АГ було затверджено типовий договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є надання зберігачем послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

Так, посилаючись на умови спірного договору та на положення Цивільного кодексу України, що регулюють договір з надання послуг зберігання, відповідач-1 зауважує, що, аналізуючи стилістичне та логічне направлення змісту договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг (як то: прийняття від поклажодавця товарно-матеріальних цінностей на зберігання в кількості, одиницях виміру, вартості одиниці та загальної суми ТМЦ відповідно до акту приймання-передачі; проведення вантажно-розвантажувальних робіт; встановлення годин для доступу до приміщень; обмеження щодо приймання на зберігання деяких категорій товару; отримання (повернення) ТМЦ на зберігання), правовою природою договору, укладеного між відповідачами, є саме зберігання матеріальних цінностей на платній основі на території Південного регіонального управління, а не як стверджує прокурор оренда нежитлового приміщення.

Додатково відповідач-1 звертає увагу, що реальне виникнення правовідносин щодо зберігання підтверджується наявністю на території зберігача спеціалізованої охорони, яку відповідач-1 залучає на підставі окремих оплатних договорів, що, на його думку, повністю нівелює висновок прокурора про те, що оскаржуваний договір є договором оренди, так як за договорами оренди всі ризики щодо охорони майна зазвичай покладаються на орендаря, а за договорами зберігання на зберігача.

При цьому відповідач-1 зазначає, що відповідно до інформації, наявної в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », як відокремлений підрозділ, здійснює вид діяльності « 52.10 Складське господарство», а відповідно до Пояснень до пропозицій класифікації видів економічної діяльності (КВЕД 2010), розміщених на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_12 , клас 52.10 включає діяльність зі зберігання та складування всіх видів товарів.

В свою чергу, на думку відповідача-1, позивач на власну користь трактує норми чинного законодавства, відмежовує послуги зберігання від оренди, що також є послугою, наводить висновки, що присутнє платне користування нерухомим майном у вигляді оренди, що плата проводилась саме за послуги оренди та здійснювалось використання нерухомого майна за цільовим призначенням, при цьому не надає жодних доказів, керуючись вимогами ст. ст. 73, 74, 76 ГПК України, які підтверджують умисне оформлення одного правочину замість іншого, а також не враховує, що як послуги зберігання так і послуги оренди можуть бути наданні на платній основі, кожен з наведених правочинів може бути укладено з метою здійснення підприємницької діяльності та з метою досягнення економічних результатів, що сторони самостійно визначають форму договірних відносин за власним волевиявленням.

Крім того, відповідач-1 посилається на п. 2.3 статуту Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », згідно з яким Концерн здійснює види діяльності, які не суперечать меті та предмету діяльності Концерну, передбачені цим статутом і не заборонені законодавством України, в тому числі, надання складських послуг. Водночас, відповідно до положення, ІНФОРМАЦІЯ_13 не обмежене на укладення будь-якого правочину, передбаченого чинним законодавством, зокрема, договору про надання послуг зберігання.

Між тим відповідач-1 наголошує на тому, що засади неможливості втручання у мирне володіння майном закріплені у Європейській конвенції з прав людини, в поєднанні з правом на свободу укладення договору й свободу підприємницької діяльності є імперативними для сторін договору, а визнання недійсним правочину спричинить порушення справедливого балансу та спричинить невідворотнє порушення прав конкретної особи.

Також відповідач-1 посилається на п. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про ІНФОРМАЦІЯ_11 », згідно з яким ІНФОРМАЦІЯ_11 у сфері оренди державного майна - виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності.

Також відповідач-1, заперечуючи проти наявності та обґрунтованості підстав представництва ІНФОРМАЦІЯ_14 , посилаючись на ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та на правові висновки, зроблені ІНФОРМАЦІЯ_15 у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 у постанові від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та ІНФОРМАЦІЯ_17 у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, наголошує, що прокурор не зазначає, яка саме фінансова шкода (розмір недоотриманих грошових коштів) була спричинена ІНФОРМАЦІЯ_4 шляхом укладення договору про надання послуг зберігання, враховуючи, що наведений договір є відплатним, розрахунки між відповідачем-1 та відповідачем-3 проводилися безготівково, без порушення строків, тобто, наявне добросовісне виконання зобов`язань з боку сторін за договором. При цьому, листом ІНФОРМАЦІЯ_18 від 17.11.2023 (вих. № 220/73/3367) не було інформативно повідомлено прокурора, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не може захистити свої права самостійно, а також, що наявні порушення прав Міністерства, які потребують захисту, зокрема, шляхом спричинення фінансової шкоди останньому.

Окрім того, вимога щодо усунення перешкоди у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС 1631, укладеного між відповідачами, на переконання відповідача-1, є безпідставною, оскільки Одеська спеціалізована прокуратура не надала відповідних доказів стосовно того, що існували перешкоди у реалізації права користування та розпорядження державним нерухомим майном. Разом з цим ІНФОРМАЦІЯ_4 жодним чином не зверталося до Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з проханням надати можливість користуватись зазначеним у позові нерухомим майном. При цьому, між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та ІНФОРМАЦІЯ_18 склалася практика, згідно якої Концерн завжди позитивно відповідає на звернення ІНФОРМАЦІЯ_18 щодо використання майна.

Додатково відповідач-1 повідомив, що на виконання листа від 14.02.2025 № 220/73/472 ІНФОРМАЦІЯ_19 щодо вжиття заходів з приведення умов користування третіми особами нерухомим майном за договорами, укладеними Південним регіональним управлінням Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » до вимог чинного законодавства, з урахуванням рішень судів, що набрали законної сили і є обов`язковими до виконання, 26.02.2025 Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_6 » видав наказ № 11-АГ «Про дотримання вимог чинного законодавства стосовно ведення договірної роботи в Концерні « ІНФОРМАЦІЯ_6 », відповідно до вимог якого спеціалістами ІНФОРМАЦІЯ_20 було вжито заходів щодо припинення правовідносин з контрагентами, які здійснюють користування державним нерухомим майном за договорами про надання послуг та/або зберігання товарно-матеріальних цінностей.

В подальшому, як вказує відповідач-1, згідно з п. 5.7 договору на адресу контрагентів на початку березня 2025 року було направлено письмове попередження про дострокове розірвання вказаного договору зберігання та після отримання наведеного попередження, 01.04.2025 було укладено додаткову угоду про дострокове розірвання договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг. Відтак, відповідач-1 підсумовує, що сторони підтверджують намір врегулювання даного питання самостійно, в позасудовому порядку до подачі органом прокуратури, за участю ІНФОРМАЦІЯ_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а тому є підстави вважати, що бездіяльність компетентного органу відсутня, а звернення прокурора в інтересах Міністерства є передчасним.

Заперечуючи проти тверджень прокурора, викладених у відповіді на відзив, відповідач-1, із посиланням на п. 2.1.1. договору, додає, що наявність підписаного сторонами акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей в якості додатку до договору про надання послуг зберігання із зазначенням найменування ТМЦ, їх кількості та суми, і є суттєвою ознакою передачі речі поклажодавцем зберігачу для зберігання. Також на підтвердження власних доводів Південне регіональне управління посилається на оборотно-сальдову відомість по рахунку 023 (виписку) за період 01.01.2025 01.04.20205, відповідно до якої передані на зберігання товарно-матеріальні цінності поклажодавця прийняті на позабалансовий рахунок зберігача, призначений для обліку майна, що тимчасово перебуває у користуванні, розпорядженні або на зберіганні.

Між тим відповідач-1 зазначає про незаконне отримання спеціалізованою прокуратурою доказів, а саме договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025, який отримано спеціалізованою прокуратурою до проведення обшуку, датованого 27.03.2025, в ході якого працівниками органу дізнання було вилучено оригінали договорів зберігання, а також інші документи, пов`язані з їх укладанням та виконанням. Також, відповідач-1 вважає, що електронна копія договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025 не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки вона не була отримана у встановленому законом порядку, а також не засвідчена належним чином відповідно до вимог чинного законодавства.

Також відповідач-1 вважає, що прокурором не було враховано, що відповідно до відомостей з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ІНФОРМАЦІЯ_4 є одноосібним центральним органом, до сфери управління якого належить юридична особа публічного права або який здійснює функції з управління корпоративними правами держави у відповідній юридичній особі, а саме щодо Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а відтак, має місце пред`явлення позову до держави (Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_6 ») від самої держави (орган прокуратури), при цьому ІНФОРМАЦІЯ_18 виступає як в якості позивача (особи, інтереси якою мають бути захищені органом прокуратури), так і в якості відповідача по справі, у господарській формі Концерну (особа, яка порушує інтереси іншої особи).

Відповідач-1 в подальшому також наголосив, що за відсутності вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та враховуючи закриття провадження щодо звільнення приміщень, вимога про визнання договору № ВКС-1631 недійсним є неефективним способом захистом, а відповідно до правових висновків ІНФОРМАЦІЯ_16 , обрання способу захисту, який не призводить до реального відновлення порушеного права, є самостійною підставою для відмови в позові.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 позовну заяву (вх. № 1142/25) передано на розгляд судді ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_1 .

Також разом із позовною заявою заступником керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 подано до господарського суду клопотання про витребування доказів (вх. № 9399/25 від 24.03.2025), в якому заявник просив суд витребувати у ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідні докази.

31.03.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 позовну заяву Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 (вх. № 1142/25 від 24.03.2025) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали суду.

07.04.2025 до суду від Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшла заява (вх.№ 10999/25), подана на виконання ухвали суду, із змісту якої вбачається фактичне усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 31.03.2025.

14.04.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 прийнято позовну заяву (вх. № 1142/25 від 24.03.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1113/25. Справу № 916/1113/25 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "06" травня 2025 року о 12:40 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

06.05.2025 від Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до господарського суду надійшло клопотання (вх. № 14393/25), в якому прокурор просить суд проводити розгляд справи № 916/1113/25 у закритому судовому засіданні, оскільки відкритий розгляд справи може створити умови для розголошення інформації про військове майно, що знаходиться у власності ІНФОРМАЦІЯ_4 , його характеристики та призначення, що в умовах збройної агресії проти України може завдати шкоди інтересам національної безпеки і оборони держави.

06.05.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25 суд, приймаючи до уваги клопотання прокурора, обставини військової агресії РФ та введення воєнного стану в Україні, враховуючи те, що матеріали справи №916/1113/25 містять відомості, які містять службову інформацію, з метою запобігання розголошення інформації з обмеженим доступом, а також недопущення завдання шкоди інтересам національної безпеки та оборони України, дійшов висновку про здійснення розгляду справи № 916/1113/25 у закритому судовому засіданні, про що буда постановлена відповідна протокольна ухвала.

Того ж дня, судом було постановлено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25 до "20" травня 2025 року о 14:40 год., про що третя особа та відповідачі були повідомлені ухвалою суду від 07.05.2025 в порядку ст. 120 ГПК України.

20.05.2025 Південним регіональним управлінням Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до господарського суду подано клопотання (вх. № 16007/25) про відкладення розгляду справи через те, що у зв`язку зі значною численністю поданих прокуратурою позовних заяв, відповідачем-1 готується відзив.

Підготовче засідання, призначене протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 06.05.2025 у справі № 916/1113/25 на 20.05.2025 о 14:40 год., не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, що унеможливило проведення судових засідань.

21.05.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 підготовче засідання у справі № 916/1113/25 призначено на "29" травня 2025 року о 12:00 год.

29.05.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 задоволено частково клопотання заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (вх. № 9399/25 від 24.03.2025) про витребування доказів у справі № 916/1113/25 та витребувано у Концерна « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_6 належним чином засвідчені копії відповідних доказів.

Також, 29.05.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за власною ініціативою та постановлено протокольну ухвалу про перерву до "24" червня 2025 року о 12:40 год., про що ІНФОРМАЦІЯ_5 та Приватне підприємство « ОСОБА_5 » були повідомлені відповідною ухвалою суду від 30.05.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України

29.05.2025 від ІНФОРМАЦІЯ_6 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до господарського суду надійшов відзив (вх. № 17180/25) на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1, зокрема, просив суд поновити строк на подачу відзиву по справі № 916/1113/25, оскільки він був пропущений з поважних причин та обставин, детально наведених у відзиві, які об`єктивно перешкоджали представнику реалізувати своє право на подання відзиву в межах визначеного судом строку. Відзив судом був долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього доказами.

02.06.2025 Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони надано до суду відповідь (вх. № 17340/25) на відзив відповідача-1, яка також судом був прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи.

05.06.2025 відповідачем-1 подано до суду заяву (вх. № 17830/25) про долучення документів до матеріалів справи в порядку ст. 80 ГПК України, до якої частково були долучені документи на виконання ухвали суду від 29.05.2025, а також зазначено, що надати витребуваних документів неможливо через вилучення їх працівниками поліції під час проведення обшуку.

23.06.2025 від ІНФОРМАЦІЯ_4 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до господарського суду надійшла відповідь (вх. № 19758/25) на відзив відповідача-1, яка судом була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи разом із доданими до неї доказами.

Підготовче засідання, призначене протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 29.05.2025 у справі № 916/1113/25 на 24.06.2025 о 12:40 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді ОСОБА_1 у період з 23.06.2025 по 25.06.2025 включно у відпустці.

25.06.2025 ІНФОРМАЦІЯ_6 надано суду заперечення (вх. № 20068/25) у відповідності до ст. 167 ГПК України, до яких також було додано клопотання про витребування у ІНФОРМАЦІЯ_22 оригіналу акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, складеного 01.01.2025 відповідачами. Заперечення судом були долучені до матеріалів справи разом із відповідними документами.

26.06.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 підготовче засідання у справі № 916/1113/25 призначено на "08" липня 2025 року об 11:20 год.

07.07.2025 від ІНФОРМАЦІЯ_23 надійшли додаткові пояснення (вх. № 21329/25) у справі, які судом були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

08.07.2025 відповідачем-1 повторно подано клопотання (вх. № 21496/25) про витребування в порядку ст. 81 ГПК України у ІНФОРМАЦІЯ_22 оригіналу акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, складеного 01.01.2025 відповідачами. У вказаному клопотанні відповідач-1 додатково просив поновити строк на його подання, який був пропущений з поважних причин.

Того ж дня до суду надійшов лист ІНФОРМАЦІЯ_24 (вх. № 21546/25), до якого додано копію акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей від 01.01.2025, що є предметом витребування у клопотанні відповідача. Лист прокурора разом із доказом долучений до матеріалів справи.

08.07.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25 судом, з урахуванням клопотання та позиції представника відповідача, залишено клопотання (вх. № 21496/25 від 08.07.2025) про витребування доказів без розгляду, а також постановлено протокольну ухвалу про перерву до "29" липня 2025 року о 10:40 год., про що позивача, третю особу та відповідача-2 було повідомлено відповідною ухвалою суду від 09.07.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

28.07.2025 відповідач-1 звернувся до суду із клопотанням (вх. № 23764/25) про закриття провадження в частині позовних вимог про зобов`язання звільнити приміщення у порядку п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки сторонами було достроково розірвано спірний договір та всі ТМЦ були вивезені відповідачем-2 у повному обсязі.

29.07.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/1113/25 до судового розгляду по суті на "14" серпня 2025 року об 11:00 год. Окрім того, призначено резервну дату судового засідання з розгляду справи № 916/2061/25 по суті на 26 серпня 2025 року об 11:00 год. Про дату, місце та час судового розгляду справи по суті третя особа та відповідач-2 були повідомлені ухвалою суду від 30.07.2025, постановленою у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.

14.08.2025 від Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » до суду надійшло клопотання (вх. № 25479/25) про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з хворобою представника та відсутністю можливості його замінити іншим представником.

14.08.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті судом було постановлено протокольну ухвалу про перерву, згідно раніше визначеної резервної дати, до 26 серпня 2025 року об 11:00 год.

26.08.2025, з огляду на неявку представників третьої особи та відповідача 2 і неможливість звершити розгляд справи по суті, у судовому засіданні по справі № 916/1113/25 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "11" вересня 2025 року о 10:20 год. Окрім того, призначено резервну дату судового засідання з розгляду справи № 916/1113/25 по суті на 26 вересня 2025 року об 11:20 год.

Ухвалою суду від 27.08.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, ІНФОРМАЦІЯ_5 та Приватне підприємство « ОСОБА_5 » повідомлені про дату, місце та час судового розгляду по суті у справі № 916/1113/25.

10.09.2025 відповідачем-1 подано до суду клопотання (вх. № 28038/25), яким останній просив поновити строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи електронну копію акту приймання передачі-повернення ТМЦ від 01.04.2025 за договором № ВКС-1631. Вказане клопотання разом із доданим до нього доказом було долучено судом до матеріалів справи.

З огляду на обставини, що потребують вчинення процесуальних дій, які віднесенні до завдань підготовчого провадження, суд дійшов висновку, що є достатні підстави повернутись до стадії підготовчого провадження та повторно провести підготовче провадження у справі № 916/1113/25, у зв`язку з чим судом 11.09.2025 постановлено протокольну ухвалу про повернення до стадії підготовчого провадження у справі. Окрім того, 11.09.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "07" жовтня 2025 року о 10:00 год., про що третя особа та відповідач-2 були повідомлені відповідною ухвалою суду від 12.09.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

01.10.2025 відповідача-1 звернувся до суду з клопотанням (вх. № 30526/25) про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги зобов`язання звільнити приміщення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

03.10.2025 прокурор надав до суду пояснення (вх. № 30779/25) щодо клопотання про закриття провадження у справі, де зазначив про достатність підстав вважати, що позовні вимоги у частині зобов`язання ПП « ОСОБА_5 » звільнити частину нежитлових приміщень втратили предмет спору у зв`язку з добровільним виконанням з боку відповідачів. При цьому, прокурору додав, що предмет спору у решті позовних вимог залишається невирішеним.

Підготовче засідання, призначене протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 11.09.2025 у справі № 916/1113/25 на 07.10.2025 о 10:00 год., не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, що унеможливило проведення судових засідань.

07.10.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 підготовче засідання у справі № 916/1113/25 призначено на "21" жовтня 2025 року об 11:40 год.

21.10.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 закрито провадження у справі № 916/1113/25 в частині позовних вимог щодо усунення перешкод у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування та розпорядження державним нерухомим майном, шляхом зобов`язання Приватного підприємства « ОСОБА_5 » звільнити частину нежитлових приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 .

Також, 21.10.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1113/25, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/1113/25 до судового розгляду по суті на "20" листопада 2025 року о 12:20 год., про що третя особа та відповідачі були повідомлені ухвалою суду від 21.10.2025, постановленою відповідно до вимог ст. 120 ГПК України.

19.11.2025 Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » звернулось до суду з клопотанням (вх. № 36889/25) про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю представника складанні єдиного державного кваліфікаційного іспиту.

20.11.2025 у судовому засіданні по справі № 916/1113/25, з огляду на неявку представників третьої особи та відповідачів, а також з метою надання їм можливості скористатись своїми процесуальними правами, судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "18" грудня 2025 року об 11:00 год. Третя особа та відповідачі про наступну дату, місце та час судового засідання по суті у справі № 916/1113/25 були повідомлені у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України ухвалою суду від 20.11.2025.

05.12.2025 до суду надійшла промова Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (вх. № 38994/25) у судових дебатах, яка судом була долучена до матеріалів справи.

18.12.2025 відповідачем-1 подано до суду клопотання (вх. № 40578/25) про відкладення розгляду справи на іншу дату через те, що представник перебуватиме у службовому відрядженні. До вказаного клопотання також була додана промова відповідача-1 в судових дебатах.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 20.11.2025 у справі № 916/1113/25 на 18.12.2025 об 11:00 год., не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, що унеможливило проведення судових засідань.

18.12.2025 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 судове засідання у справі № 916/1113/25 призначено на "06" січня 2026 року о 10:40 год.

06.01.2026 від відповідача-1 до суду черговий раз надійшло клопотання (вх. № 305/26) про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника у відпустці.

Під час розгляду справи по суті прокурор виступив із вступною промовою, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та у судових дебатах просив суд позов задовольнити повністю з підстав, викладених ним у заявах по суті, та підтверджених наданими до матеріалів справи доказами.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_4 під час розгляду справи по суті виступив із вступною промовою, підтримав заявлені прокурором позовні вимоги та у судових дебатах наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях по справі.

Представник відповідача-1 - Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_6 в судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився, повідомлений був своєчасно та належним чином, проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у його заявах по суті, та у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_25 та відповідач-2 - Приватне підприємство « ІНФОРМАЦІЯ_7 » про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином шляхом направлення ухвал суду до електронних їх кабінетів, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні довідки про доставку документів в кабінети електронного суду, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», проте своїх представників в судові засідання жодного разу не направили, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтували, своїм процесуальним правом на подання пояснень/відзиву не скористалися, жодних заперечень проти позову не надали, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Суд зауважує, що попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.

Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень третьої особи та відповідачів, суд вважає, що відповідачі є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без їх участі.

На думку суду, процесуальна поведінка третьої особи та відповідачів при розгляді даної справи в суді свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вирішенні даного спору у встановлений процесуальним законом строк та відповідно до положень ст. 2 ГПК України.

У той же час чергове безпідставне відкладення розгляду справи може призвести до тривалого виходу за межі встановлених чинним ГПК України строків розгляду господарських спорів та порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

З огляду на те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, розгляд даної справи неодноразово відкладався у зв`язку з нез`явленням представників відповідачів у судові засідання, неподанням відповідачем-2 відзиву на позовну заяву, а також враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за відсутності представників третьої особи та відповідачів у відповідності до вимог частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, судом враховано, що в умовах воєнного часу, суди України, продовжують працювати на територіях, де це є можливим, на підставі чого, з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, які визначають завдання господарського судочинства, з урахуванням норм Закону України «Про правовий режим воєнного стану», приймаючи до уваги обставини даної справи та достатність часу, наданого всім учасникам справи для висловлення своєї правової позиції по даній справі, суд вважав за доцільне розглядати дану справу в межах розумного строку, створивши учасникам справи умови належного балансу безпеки та можливості ефективної реалізації їх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах судових засідань. Судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

Враховуючи наведене, 06.01.2026 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті, оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення 16.01.2026 об 11:30 год.

16.01.2026 судом, відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності прокурора та представника позивача було проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 20.03.2025, державі в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 належить нерухоме майно будівлі та споруди, за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 2517,9 кв.м., до складу якого входить, зокрема, будівля комбінату побутового обслуговування за літ. «А». Щодо вказаного нерухомого майна у реєстрі зареєстровано речове право Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » у виді права господарського відання.

За даними технічного паспорту вищевказаного об`єкту нерухомого майна, складеного станом на 26.08.2016, загальна площа приміщень літ. «А» становить 2266,4 кв.м, які складаються з двох поверхів, на яких розташовані: коридори; майстерні; підсобні приміщення; душова; роздягальні; кабінети; цехи; вмивальня; столова; туалети; вентиляційна; склади; компресорна; котельня тощо.

Згідно зі Статутом Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », затвердженим Міністром оборони України 15.11.2018, Концерн є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну та належить до сфери управління ІНФОРМАЦІЯ_4 (п.1.1.). Майно Концерну є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Реалізуючи право господарського відання, Концерн володіє, користується та розпоряджується майном відповідно до мети своєї господарської діяльності на свій розсуд і в порядку, що не суперечить чинному законодавству України (п. 4.2.).

Відповідно до положення про Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », затвердженого наказом генерального директора Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » від 31.12.2024 № 65, регіональне управління є відокремленим структурним підрозділом Концерну (п. 1.5.), використовує надане Концерном майно для здійснення господарської діяльності з метою одержання прибутку та утримання майна регіонального управління (п. 3.1.). Правочини щодо підготовки до відчуження, передачі в оренду закріпленого за філією майна, а також стосовно реконструкції, оновлення, придбання та одержання в оренду основних засобів, здійснюється виключно лише після отримання попереднього письмового дозволу засновника (оренда, тощо) наданого на основі відповідного фінансово-економічного обґрунтування та прогнозних показників щодо отримання прибутку та після їх вивчення відповідними структурними підрозділами засновника (п. 3.7.).

Регіональному управлінню забороняється вчиняти будь-які дії, правочини (внесення будь-яких змін до існуючих правочинів), укладати, переукладати цивільно-правові угоди, господарські договори (державні контракти), без попереднього письмового дозволу засновника та відповідного фінансово-економічного обґрунтування, які перед прийняттям такого рішення обов`язково вивчаються відповідними структурними підрозділами засновника із формування необхідних висновків про можливість або економічну недоцільність будь-яких правочинів, спрямованих на отримання кредитів, благодійної та інших видів фінансової допомоги, застави, договорів (угод) про спільну та інвестиційну діяльність, а також договорів комісії, доручення та управління майном, ренти, позики, поруки, на одержання в оренду нерухомого майна (будівлі, приміщення), інших основних засобів, надання в оренду рухомого та нерухомого майна, що містять ризики, які можуть призвести до безконтрольного і неефективного його використання з порушенням законодавства України (п. 3.10.).

01.01.2025 між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (зберігач) та Приватним підприємством « ОСОБА_5 » (поклажодавець) був укладений договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1631, предметом якого згідно з п. 1.1. є надання зберігачем послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ), що належать поклажодавцю.

Згідно з п.1.2. договору, послуги, зазначені в п.1.1. цього договору, поклажодавець зобов`язується оплатити зберігачу в строки та на умовах, передбачених цим договором за вартістю, визначеною у додатку №1 та у додатку №2.

Відповідно до п. 2.1. договору зберігач зобов`язаний, зокрема: прийняти від поклажодавця товарно-матеріальні цінності на зберігання в кількості, одиницях виміру, вартості одиниці та загальної суми ТМЦ відповідно до акту приймання-передачі, забезпечити їх зберігання у цілісності та належному стані. Якщо специфіка ТМЦ не дозволяє точно визначити кількість одиниць ТМЦ, які передаються на зберігання, ТМЦ передаються в упакованій тарі (ящики, контейнери, тощо) (підп. 2.1.1.); забезпечувати видачу ТМЦ поклажодавцю або його уповноваженим представникам тільки при наявності відповідного доручення (підп. 2.1.2.); видачу ТМЦ поклажодавцю здійснювати у робочий час, встановлений правилами внутрішнього трудового розпорядку. На момент укладання договору робочий час встановлено з 8-30 до 17-15, обідня перерва з 12-30 до 13-00; вихідні дні - субота та неділя, святкові та неробочі дні згідно з чинним законодавством. У п`ятницю та у передсвяткові дні робочий час з 8-30 до 16-00, надурочні роботи проводити до 21-30 (підп. 2.1.3.); надавати послуги по зберіганню відповідно до заявлених поклажодавцем і узгоджених із зберігачем кількістю палето-місць (відповідно до розрахунку 1 п/м = 1 кв.м.), з урахуванням технологічних і пожежних проходів із розрахунку максимального використання площі (підп. 2.1.5.); зменшувати прийняту до розрахунку заявлену поклажодавцем кількість палето-місць, згідно письмовій заявці поклажодавця, яка надається не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до дня перерахунку займаної площі. У випадку, якщо заявка подається пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до моменту зменшення заявленої площі, то розрахунок плати ведеться за раніше узгодженою площею (п.2.1.6.); у випадку, якщо заявлено та раніше узгоджено кількість палето-місць (з урахуванням технологічних і пожежних проходів) буде недостатньо для належного зберігання ТМЦ поклажодавця, зберігач збільшує заявлену кількість палето-місць, письмово повідомивши про це поклажодавця (поклажодавець протягом 5 робочих днів з моменту отримання повідомлення має право надати обґрунтовану відмову у письмовому вигляді. У разі неподання у вказаний строк такого обґрунтування, заявлена кількість палето-місць вважається узгодженою та є підставою для кінцевого розрахунку сторін) (підп. 2.1.7.).

Згідно з п. 2.2. договору поклажодавець зобов`язаний, зокрема: заявити та узгодити зі зберігачем необхідну кількість палето-місць (з урахуванням технологічних і пожежних проходів) для зберігання ТМЦ поклажодавця на період не менше 30 (тридцяти) днів (заявка на замовлену площу або двостороння довідка про фактично займану протягом 30 (тридцяти) днів площу, що обов`язково підписуються уповноваженими представниками сторін і скріплюються печатками, є невід`ємними від цього договору) (підп. 2.2.1.); самостійно проводити вантажно-вивантажувальні роботи, в такому випадку зберігач не несе ризик випадкового пошкодження (знищення) ТМЦ (підп. 2.2.2.); письмово попередити зберігача про особливі умови зберігання ТМЦ (температурний режим, вологість, провітрювання, дія електромагнітних полів, тощо), при цьому поклажодавець зобов`язаний відшкодувати витрати, понесені зберігачем. У випадку, якщо для створення особливих умов зберігання ТМЦ зберігач несе додаткові витрати, поклажодавець зобов`язується відшкодувати такі витрати, згідно виставлених рахунків (підп. 2.2.4.); забезпечити дотримання працівниками поклажодавця правил техніки безпеки, охорони праці та нормативних актів (в т.ч. внутрішніх актів зберігача) з питань пожежної безпеки. Здійснювати інструктаж своїх працівників з вказаних питань (підп. 2.2.8.); нести повну відповідальність згідно з діючим законодавством України за порушення працівниками поклажодавця на території Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » вимог нормативних актів з охорони праці та Правил пожежної безпеки в Україні (підп.2.2.9); у разі, якщо на вказане нерухоме майно ІНФОРМАЦІЯ_11 або його регіональним відділенням буде оголошено конкурс про наміри передати вказане майно в оренду та за результатами конкурсу оголошено переможця, поклажодавець повинен звільнити приміщення у визначені зберігачем строки (підп. 2.2.13.).

Відповідно до п. 3.1. - 3.3. договору послуги, зазначені в п. 1.1. цього договору, поклажодавець зобов`язується оплатити зберігачу в строки та на умовах, передбачених цим договором за вартістю, визначеною у додатку № 1 та площі заявленої у поданій заявці. Остаточний розмір оплати за надані послуги може коригуватися на підставі підп. 2.2.4 цього договору. Поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за наступний місяць надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 25 числа поточного місяця. Оплата за послуги, надані зберігачем з переліку, визначеному додатком №2, окрім основних послуг зберігання, здійснюється згідно виставлених рахунків до 15 числа місяця наступного за місяцем в якому ці послуги надані.

За умовами п. 4.1., 4.4. договору зберігач несе відповідальність за цілісність прийнятих на зберігання ТМЦ з моменту прийому ТМЦ на склад та оформлення відповідних документів. В разі завдання шкоди майну зберігача, працівникам зберігача та/або третім особам, а також навколишньому середовищу або санітарному стану, внаслідок властивостей ТМЦ, які належать поклажодавцю, обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди покладається на поклажодавця.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що він набуває чинності з 01.01.2025 і діє до 31.12.2025.

Як встановлено п. 7.3 договору, у випадку, якщо поклажодавець заявив та узгодив, але не оплатив та не надав для зберігання на заявленій площі ТМЦ, зберігач має право, без узгодження з поклажодавцем, використати вільну площу. Якщо узгоджена площа була оплачена, але ТМЦ на зберігання надані не були, зберігач може змінити розмір заявленої площі, починаючи з місяця, наступного за тим, за який було внесено платіж.

Відповідно до п. 8.1. договору поклажодавець зобов`язаний використовувати нерухоме майно виключно для розміщення та зберігання товарно-матеріальних цінностей, як це визначено умовами цього договору. Використання нерухомого майна в інших цілях, що суперечить вимогам цього договору та чинного законодавства, заборонено. В разі виявлення порушень умов договору щодо використання нерухомого майна не для зберігання товарно-матеріальних цінностей, зберігач залишає за собою право припинити договір в односторонньому порядку з обов`язковим попередженням іншої сторони не менше ніж за 14 (чотирнадцять) днів.

Додатком № 1 до договору затверджений протокол узгодження цін, яким вартість послуг зберігання ТМЦ у частині нежитлових приміщень в будівлі літ. «А», за адресою: АДРЕСА_7 , визначена у розмірі 8700,00 грн на місяць за 100 палето-місць, виходячи із розрахунку 87,00 грн за 1 палето-місце (1п/м=1 кв.м).

Додатком № 2 до договору затверджений протокол узгодження цін додаткових послуг, а саме: 1) тимчасове зберігання ТМЦ на складі капітального типу за 1 палето-місце в місяць (1п/м = 1 кв.м. = 2 куб.м.) 90 грн; 2) тимчасове зберігання ТМЦ за 1 палето-місце в місяць (1 п/м = 1 кв.м. = 2 куб.м.) на відкритому майданчику 45 грн; 3) тимчасове зберігання важного автомобіля в нічний час на території підприємства 150 грн; 4) тимчасове зберігання легкового автомобіля в місяць на території підприємства 600,00 грн; 5) вантажно-розвантажувальні роботи вручну, за одну тонну вантажу 90,00 грн; 6) надання послуг з використанням рампи, за одну годину роботи 90,00 грн; 7) робота у неробочий час оплачується поклажодавцем із розрахунку за одного заявленого робітника, за годину 170,00 грн; 8) робота у вихідні та святкові дні 1-го робітника за 1 годину роботи з розрахунку відпрацьованого часу, але не менше 3 годин 170,00 грн.

01.01.2025 між відповідачами був підписаний акт прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей до договору № ВКС-1631, згідно з яким відповідач-2 передав, а відповідач-1 прийняв на зберігання наступні товарно-матеріальні цінності: станок 3Д725 1 шт.; станок 6М13П 1 шт.; станок 6Т82Г 1 шт.; станок 4А3Р1Р 1 шт.; піч електр. верт. 1 шт.; піч електр. гор. 1 шт.; піч сушильна 1 шт. Всього передано цінностей на суму 450000,00 грн. Даний акт містить підписи сторін та відтиск їх печаток.

21.07.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань був внесений запис про кримінальне провадження № 0000059 за фактом можливого допущення зловживання службовим становищем, у зв`язку з укладенням відповідачем-1 договорів про надання послуг з розміщення майна без додержання процедури, визначеної Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону надіслано ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також Філії « ІНФОРМАЦІЯ_26 » Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » лист № 39-5-6-451ВИХ-25 від 17.01.2025, яким повідомлено, що спеціалізованою прокуратурою здійснюється нагляд у формі процесуального керівництва під час досудового розслідування Слідчим управлінням ГУНП в Одеській області кримінального провадження № 0000059 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, за фактом можливого зловживання службовим становищем посадовими особами Філії « ІНФОРМАЦІЯ_26 » Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Керуючись вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», спеціалізована прокуратура повідомила про наведені правопорушення та наявність підстав для вжиття заходів щодо захисту інтересів держави, у тому числі шляхом пред`явлення позовів, а також необхідність у найкоротший строк надати відповідь на даний лист з підтверджуючими документами та інформацією про вжитті заходи або причини їх невжиття, окрім того, спеціалізована прокуратура прохала надати копії усіх діючих договорів щодо нерухомого майна, яке є державною власністю і закріплюється за Філією « ІНФОРМАЦІЯ_26 » Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на праві господарського відання, укладених між філією та фізичними особами-підприємцями або юридичними особами, а також надати перелік майна, що є державною власністю та закріплене за філією.

Також Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону надіслано ІНФОРМАЦІЯ_4 лист № 39-5-6-1392ВИХ-25 від 05.02.2025, в якому зазначено інформацію про те, що Південним регіональним управлінням Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » укладалися договори надання послуг, предметом яких фактично є користування державним нерухомим майном за певну плату (прихована оренда), та, керуючись вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», повідомила про зазначені правопорушення та наявність підстав для вжиття заходів щодо захисту інтересів держави, у тому числі шляхом пред`явлення позовів, а також необхідність у найкоротший строк надати відповідь на даний лист з підтверджуючими документами та інформацією про вжитті заходи або причини їх невжиття.

На визначені вище листи ІНФОРМАЦІЯ_27 надано відповідь від 17.03.2025 № 220/74/ВихЗПІ/49, в якій зазначено, що Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » видано наказ від 26.02.2025 № 11-АГ «Про дотримання вимог чинного законодавства стосовно ведення договірної роботи в Концерні « ІНФОРМАЦІЯ_6 », пунктом 1 якого передбачено обов`язок вжити дієвих заходів щодо припинення правовідносин із контрагентами, які здійснюють користування державним нерухомим майном за договорами про надання послуг та/або зберігання ТМЦ та недопущення їх укладання в подальшому. На виконання наказу ІНФОРМАЦІЯ_28 05.03.2025 (лист № 256) повідомлено про направлення листів контрагентам про припинення вказаних правовідносин. Додатками до даного листа ІНФОРМАЦІЯ_29 є наказ від 26.02.2025 № 11-АГ «Про дотримання вимог чинного законодавства стосовно ведення договірної роботи в Концерні « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та лист № 206 від 05.03.2025 Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

Між тим, 11.02.2025 Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону надіслано Південному регіональному управлінню Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » лист № 39-5-6-1579ВИХ-25, в якому, керуючись вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави прокуратура просила надати інформацію, а також необхідні документи.

У відповідь на зазначений вище лист Південним регіональним управлінням Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 надано спеціалізованій прокуратурі відповідь № 245 від 07.03.2025, в якій повідомлено, що затребувані документи та копії документів будуть надані у повному обсязі після отримання ухвали слідчого суді про витребування таких документів.

Також Південним регіональним управлінням Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 надіслано спеціалізованій прокуратурі лист № 244 від 07.03.2025, в якому, посилаючись на норми чинного законодавства, а також висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 2-383/2010 від 14.11.2018, щодо презумпції правомірності правочину, управління зазначило, що висновки прокуратури про наявність порушень під час користування та розпорядження державним майном є передчасними та необґрунтованими.

Листом від 19.02.20225 за вих. № 6187/з/1 позивач звернувся до Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в якому запропоновано вжити заходи, спрямовані на: приведення умов користування третіми особами нерухомим майном за договорами, укладеними Філією « ІНФОРМАЦІЯ_26 », до вимог чинного законодавства з урахуванням рішень судів, що набрали законно сили і є обов`язковими до виконання; припинення правовідносин із контрагентами, які здійснюють володіння чи користування державним нерухомим майном за договорами про надання послуг та/або зберігання товарно-матеріальних цінностей; недопущення укладення у подальшому Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та його філіями договорів оренди державного майна із порушенням вимог законодавства.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_30 від 19.02.2025 було задоволено клопотання Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів та зобов`язано співробітникам та працівникам відповідача-1 надати можливість ознайомитись з документами, зробити їх копії групі слідчих поліції та прокурорів, що знаходяться у володінні відповідача-1 та стосуються, у тому числі, укладеного між відповідачами договору № ВКС-1631.

На підставі вищевказаної ухвали суду 03.03.2025 слідчим Одеського районного управління поліції № 1 був проведений огляд з відеофіксацією, про що складений відповідний протокол огляду місця події. Щодо протоколу огляду представниками відповідача-1 були надані заперечення.

18.03.2025 прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000059 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, було проведено огляд документів в електронній формі (відеозапису), про що складено відповідний протокол та в якому відображено, зокрема, фотофіксацію вигляду частини нежитлових приміщень в будівлі під літ. «А», за адресою: АДРЕСА_7 за місцем виконання договору № 1631, укладеного з ПП « ОСОБА_5 ».

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_31 від 19.03.2025 надано дозвіл на проведення обшуку в межах кримінального провадження № 0000059 нежитлової будівлі відповідача-1, за адресою: АДРЕСА_8 , з метою відшукання документів, доступ до яких був наданий ухвалою суду від 19.02.2025. На підставі цієї ухвали суду 27.03.2025 слідчим Одеського районного управління поліції № 1 був проведений обшук, про що складений відповідний протокол, під час проведення якого було виявлено та вилучено перелік документів, зокрема, укладений між відповідачами спірний договір. До вказаного протоколу обшуку відповідачем-1 складені власні зауваження. Також, за вищевказаною адресою відповідача-1 16.04.2025 слідчим ІНФОРМАЦІЯ_32 був складений протокол тимчасового доступу до речей і документів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 звертався до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого та просив суд зобов`язати останнього повернути відповідачу-1 вилучені документи згідно з протоколом обшуку від 27.03.2025. Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_33 від 14.04.2025 відповідачу-1 у задоволенні цієї скарги було відмовлено.

Між тим, 04.03.2025 відповідач-1 направив відповідачу-2 попередження №193 про дострокове розірвання договору та запропонував звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_34 для укладення договору оренди на умовах, згідно з вимогами чинного законодавства.

Листом від 19.03.2025 року № 39-5-6-2873ВИХ-25 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомила ІНФОРМАЦІЯ_4 в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 будуть пред`явлені позовні заяви в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання недійсними договорів та усунення перешкод шляхом зобов`язання звільнити нерухоме майно.

01.04.2025 між відповідачами була укладена додаткова угода № 1 до договору, згідно з якою останні з 01.04.2025 достроково розірвали договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025.

01.04.2025 сторонами складений акт прийому-передачі-повернення товарно-матеріальних цінностей до договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1631, підписаний Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (зберігач) та Приватним підприємством « ОСОБА_5 » (поклажодавець), з якого вбачається, що зберігач передав, а поклажодавець прийняв товарно-матеріальні цінності згідно переліку на суму 450000,00 грн.

В цей же час, не погоджуючись з доводами прокурора відповідач-1 наголошував на тому, що спірний договір відповідачі уклали саме з метою виконання господарських зобов`язань зі зберігання майна, на підтвердження чого відповідачем-1 долучені такі докази: копія договору про постачання електричної енергії споживачу від 24.01.2023 № 40-217-ПВЦ, згідно з яким споживачем електричної енергії, за адресою: АДРЕСА_7 , є відповідач-1; копії оборотно-сальдових відомостей за 01.01.2025 01.04.2025 за підписом головного бухгалтера відповідача-1, в яких вказаний перелік речей, переданих на зберігання відповідачем-2, а також містяться дані щодо розрахунків між відповідачами по спірному договору.

Так, звертаючись до суду з позовом, прокурор стверджує про порушення інтересів держави внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору як удаваного правочину.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення та висновки суду за результатами вирішення спору.

Щодо підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України, на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Закон України «Про прокуратуру» визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 с. 2 Закону).

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21, № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Велика ІНФОРМАЦІЯ_35 також неодноразово звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21, № 922/1830/19).

Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Згідно до частин 3-5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, визначивши, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх на обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_17 у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинно бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_36 від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 вбачається, що встановлюючи підстави представництва прокурора, суд повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:

- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу четвертого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»;

- інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про таке порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;

- отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій) необхідних для здійснення представництва в суді.

При цьому, якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації щодо можливого порушення і пов`язано саме зі з`ясуванням факту наявності або відсутності порушення, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Отже, з урахуванням вищевикладеного, у розумінні положень ст.ст. 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Як слідує з матеріалів справи, Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону проводилось вивчення питань додержання вимог діючого законодавства України під час обліку, використання та відчуження державного майна підприємствами, установами, організаціями, які належать до сфери управління ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також, спеціалізованою прокуратурою здійснюється нагляд у формі процесуального керівництва під час досудового розслідування Слідчим управлінням ГУНП в Одеській області кримінального провадження №0000059 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України, за фактом можливого зловживання службовим становищем посадовими особами Філії « ІНФОРМАЦІЯ_26 » Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

За приписами частини першої статті 10 Закону України «Про оборону України», ІНФОРМАЦІЯ_4 як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Згідно з Указом Президента України від 15.12.1999 №1572/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади», до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності.

Відповідно до п.1 «Положення про ІНФОРМАЦІЯ_4 », затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, ІНФОРМАЦІЯ_4 є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Як центральний орган виконавчої влади ІНФОРМАЦІЯ_4 є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до п.5 Положення на ІНФОРМАЦІЯ_4 покладено обов`язок організовувати планово-фінансову роботу в апараті ІНФОРМАЦІЯ_29 , на підприємствах, в установах і організаціях, які належать до сфери його управління, здійснювати контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечувати організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку.

ІНФОРМАЦІЯ_4 , як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів, є органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

Прокурор зауважує, що укладений між відповідачами удаваний договір спричиняє шкоду економічним інтересам держави та порушує права держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки позбавляє державний бюджет належних надходжень від оренди державного майна, що мали б сплачуватись за ринковими ставками згідно з чинним законодавством, унеможливлює здійснення ІНФОРМАЦІЯ_4 належного контролю за використанням державного нерухомого майна, віднесеного до сфери його управління, перешкоджає ефективному використанню державного майна для посилення обороноздатності держави в умовах збройної агресії та порушує принципи прозорості й конкурентності у процедурах передачі державного майна в користування.

Отже, ІНФОРМАЦІЯ_4 є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаючи про порушення прав та інтересів держави та маючи відповідні повноваження для їх захисту, належного захисту таких прав та інтересів не здійснило, отже зазначений орган фактично самоусунувся від своєчасного реагування та захисту державних інтересів.

Таким чином, з огляду вказані обставини та наведені норми законодавства, в даному випадку існують достатні підстави вважати наявність бездіяльності зі сторони позивача та застосування представницьких повноважень прокурора з метою захисту інтересів держави.

Також слід зазначити, що з моменту звернення прокурора до компетентного органу та надання ним прокурору відповіді до моменту подання позову минуло достатньо часу, що також свідчить про те, що прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», що в свою чергу означає про наявність підстав в даному випадку для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Так, прокурор в порядку положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_8 з позовом по даній справі, в якому зазначив про необхідність вжиття ним заходів, спрямованих на захист інтересів держави у зв`язку з бездіяльністю уповноваженого органу - ІНФОРМАЦІЯ_4 у спірних правовідносинах, пов`язаних з ефективним використанням державного майна.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави в особі позивача і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту, а наявність або відсутність порушених прав позивача має встановлюватися судом під час розгляду справи по суті.

Щодо суті спору і позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1631,суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з абз.1 ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у ст.203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України). Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 Цивільного кодексу України.

Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 року у справі № 910/8682/18, від 30.08.2018 року у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10.09.2019 року у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 року у справі № 903/849/17.

Відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину (правочинів) та характер спірних правовідносин сторін.

У постанові від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц Верховний Суд зазначив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

В свою чергу, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №923/658/19.

При цьому, зміст оспорюваного договору та його правова природа не залежать від його назви. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Між цим, ч.3 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 175 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 294 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) товарним складом визнається організація, що здійснює зберігання товарів та надає пов`язані із зберіганням послуги на засадах підприємницької діяльності. Товарний склад є складом загального користування у разі, якщо із закону, інших правових актів або виданого суб`єкту господарювання дозволу (ліцензії) випливає, що він зобов`язаний приймати на зберігання товари від будь-якого товароволодільця. Зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Відповідно до ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Згідно з ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

За змістом статті 941 ЦК України за згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання.

Статтею 942 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Згідно з ст.943 ЦК України, зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Відповідно до ст.946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

За змістом статті 947 ЦК України, витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 953 ЦК України, зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Статтею 955 ЦК України визначено, що положення параграфа 1 цієї глави застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.

Згідно із статтею 956 ЦК України, товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов`язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності. Товарний склад є складом загального користування, якщо відповідно до закону, інших нормативно-правових актів або дозволу (ліцензії) він зобов`язаний приймати на зберігання товари від будь-якої особи.

За умовами ст. 957 ЦК України, за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Відповідно до частин першої, другої статті 959 Цивільного кодексу України, товарний склад зобов`язаний за свій рахунок оглянути товар при прийнятті його на зберігання для визначення його кількості та зовнішнього стану. Товарний склад зобов`язаний надавати поклажодавцеві можливість оглянути товар або його зразки протягом усього часу зберігання, а якщо предметом зберігання є речі, визначені родовими ознаками, - взяти проби та вжити заходів, необхідних для забезпечення його схоронності.

Частиною першою статті 961 Цивільного кодексу України передбачено, що товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Правовідносини, пов`язані з оформленням, видачею, погашенням простих і подвійних складських свідоцтв, порядком їх реєстрації врегульовані Законом України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва".

Статтею 2 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва» визначено, що складські свідоцтва бувають двох видів - прості складські свідоцтва і подвійні складські свідоцтва. Складські свідоцтва видаються лише сертифікованими складами, які отримали сертифікат про відповідність надання послуг із зберігання.

Сертифікований склад, згідно із цим Законом, має право видавати складські свідоцтва виключно після одержання сертифіката про відповідність надання послуг із зберігання товарів і тільки на ті групи товарів, які зазначені в сертифікаті. Сертифікація та позбавлення товарного складу сертифіката про відповідність надання послуг із зберігання товарів здійснюються уповноваженим органом згідно із розробленим ним положенням (частини перша, друга статті 9 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва»).

Сертифікований склад повинен затвердити регламент своєї роботи (регламент сертифікованого складу). Регламент сертифікованого складу повинен бути доступним для ознайомлення будь-яким особам і не може становити комерційну таємницю. Вимоги до змісту регламенту сертифікованого складу затверджує уповноважений орган з урахуванням вимог закону (частина третя статті 9 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва»).

Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що, як правило, договір зберігання укладається без права користування річчю, адже правовою метою такого договору є забезпечення збереження речі та повернення її непошкодженою, оскільки така річ перебуває у володінні зберігача, але не у користуванні. Право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму (якщо користування платне).

Отже, з огляду на наведені вище норми договір зберігання має наступні ознаки: здійснення передачі речі поклажодавцем зберігачу; зберігання речі саме зберігачем особисто або ж передання її для цього іншій особі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду; наявність у зберігача обов`язку з повернення речі в схоронності за спливом строку зберігання або на першу вимогу поклажодавця; внесення плати за зберігання за оплатним договором; наявність відповідальності зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі.

Окрім того, договір зберігання, що укладається з професійним зберігачем, який здійснює свою діяльність як товарний склад, має додаткові ознаки, а саме: обов`язок товарного складу оглянути товар (частина перша статті 959 Цивільного кодексу України); право поклажодавця оглядати товар або його зразки, брати проби протягом усього часу зберігання; законодавчо встановлений обов`язок для товарного складу видавати складські документи (частина перша статті 961 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, проаналізувавши умови оспорюваного договору, можна дійти висновку про відсутність обставин, які би підтверджували здійснення відповідачами дій, направлених на виконання умов саме договору зберігання.

Господарський суд зазначає, що спірний договір не містить умов щодо здійснення Південним регіональним управлінням Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » діяльності товарного складу у розумінні норм статей 956, 957, 959, 961 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва», а тому оспорюваний договір про надання послуг не є договором зберігання.

Крім того, суд з огляду на зміст договору дійшов висновку, що договір про надання послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025, укладений між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та Приватним підприємством « ОСОБА_5 », містить істотні умови саме договору оренди державного майна.

В свою чергу, правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», положеннями Цивільного та Господарського кодексів України щодо найму (оренди).

Статтею 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 397, ч. 1 ст. 398 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно частин першої, третьої статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 ЦК України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно із частинами першою, другою статті 283 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частиною третьою статті 283 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Отже, для кваліфікації правочину як договору оренди необхідним є встановлення передачі за його умовами від однієї сторони до іншої правомочностей володіння і користування майном. За відсутності передачі такої правомочності як володіння, тобто фактичного панування особи над річчю або ж юридично забезпеченої можливості такого панування, не відбувається й передача майна в оренду.

Аналізуючи вищевказані умови договору, господарський суд доходить висновку, що за оспорюваним договором Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » фактично передає нерухоме майно (приміщення та територію), визначене для певного замовника, для розміщення та складування ним свого майна, за плату, що встановлюється виходячи із конкретної площі, виділеної для цих цілей. Водночас, такий спосіб використання (розміщення та складування товару) неможливий без фактичного володіння цим нерухомим майном.

Отже, за умовами оспорюваного договору Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 » передає іншій стороні правомочності володіння і користування майном, тобто фактичне панування над річчю та юридично забезпечену можливість такого панування.

З огляду на наведене, а також враховуючи умови укладеного між відповідачами договору, господарський суд вказує про спрямованість волі сторін оспорюваного договору на встановлення інших цивільно-правових (орендних) відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим договором про надання послуг, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин щодо найму нерухомого майна, яке належить до державної власності.

При цьому визначення назви оспорюваного правочину як «договір про надання послуг», невикористання при його вчиненні понять, які притаманні такому виду правочинів як найм, зокрема, «орендодавець» та «орендар», закріплення умови про площу майна, яке передається контрагенту, в умові про визначення вартості, тобто у завуальований спосіб, не оформлення акту приймання-передачі об`єкта оренди, є засобами, які використані задля приховання суті правочину, що свідчить про намір сторін приховати насправді вчинений ними правочин. Так само не оформлення акту приймання-передачі об`єкта оренди, у даному випадку, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин є саме тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі майна у володіння та користування (оренду).

Внаслідок укладення оспорюваного договору ПП « ОСОБА_5 » отримало у володіння та користування частину нерухомого майна з певною площею на конкретний строк та за фіксовану плату, що визначається залежно від кількості квадратних метрів зайнятої ним площі. Вказана обставина свідчить про настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Наведені вище умови договору дозволяють дійти висновку про те, що його сторонами насправді вчинено правочин щодо найму (оренди) нерухомого майна, що належить до державної форми власності.

Відтак, положення умов спірного договору свідчать про те, що він є удаваним та містить істотні умови й ознаки договору, які передбачені законодавством України для договорів оренди державного майна, а волевиявлення сторін при його укладенні було направлено не на зберігання державного майна, а на користування відповідачем-2 державним майном для власних потреб.

З огляду на викладене, спірний договір є удаваним правочином та за своєю правовою природою є договором оренди, у зв`язку з чим доводи прокурора та позивача у цій частині знаходять своє підтвердження.

Суд критично оцінює посилання відповідача на принцип свободи договору, в тому числі, з огляду на існування й іншого принципу ius publicum privatorum pactis mutari non potest (публічне право не може бути змінено приватними угодами).

Так, суд наголошує, що використання принципу свободи договору, за наявності чіткого правового регулювання конкретних правовідносин не може бути використано для уникнення необхідності його дотримання, а приватно-правові інструменти не повинні створювати ілюзію дотримання законодавства та добросовісності дій учасників договірних відносин.

Суд виходить з усталеної правової позиції про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Сутність договору визначається за його дійсною спрямованістю та спільною правовою метою для обох сторін, а не лише його формальними положеннями. Штучне диференціювання мети правочину для кожної зі сторін з акцентуванням її у тексті договору може додатково свідчити про його удаваність та орієнтованість на приховування іншого правочину, який насправді вчиняється.

Отже, спірний договір за своєю правовою природою є договором оренди, тому до нього слід застосовувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного/комунального майна, врегульовані положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1-5 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» законодавство України про оренду державного та комунального майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Положення цього Закону поширюються також на договори зберігання, крім договорів публічного зберігання, якщо місцем зберігання майна третьої особи є індивідуально визначене нерухоме майно державної або комунальної власності. Основною метою оренди є прискорення економічного зростання, залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, посилення фінансової спроможності підприємств державної або комунальної власності. Оренда здійснюється на основі таких принципів: законності; відкритості та прозорості; рівності та змагальності; державного регулювання та контролю; врахування особливостей об`єктів державної та комунальної форм власності; захисту економічної конкуренції; створення сприятливих умов для залучення інвестицій; повного, своєчасного, достовірного інформування про об`єкти оренди та порядок передачі їх в оренду; забезпечення конкурентних умов оренди та інших видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини); інше окреме індивідуально визначене майно.

Відповідно до пунктів «а», «г» ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є: ІНФОРМАЦІЯ_11 - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу ІНФОРМАЦІЯ_37 та ІНФОРМАЦІЯ_38 , а також майна, що належить закладам вищої освіти та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна), у тому числі переданого на праві узуфрукта державного майна; балансоутримувачі - щодо: - нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Статтею 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачена наступна етапність передачі в оренду державного та комунального майна: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди. Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду (далі - Порядок передачі майна в оренду) визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією. Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується: Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності; представницькими органами місцевого самоврядування - щодо майна комунальної власності. Якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив примірний договір оренди комунального майна, застосовується примірний договір оренди державного майна. Договір оренди може відрізнятися від примірного договору оренди, якщо об`єкт оренди передається в оренду з додатковими умовами. Рішенням Кабінету Міністрів України (представницького органу місцевого самоврядування - для комунального майна) можуть бути передбачені особливості договору оренди майна, що передається в оренду з додатковими умовами. Усі договори оренди, а також зміни і доповнення до них підлягають публікації в ЕТС згідно з Порядком передачі майна в оренду.

Отже, особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Порядок передачі в оренду державного та комунального майна затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оренди державного та комунального майна» від 03.06.2020 № 483.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата визначається за результатами аукціону. У разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна. У разі якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив Методику розрахунку орендної плати, застосовується Методика, затверджена Кабінетом Міністрів України.

За умовами ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у державній власності, між державним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається Порядком передачі майна в оренду.

Відповідно до п. 132 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, у разі, коли орендодавцем майна є ІНФОРМАЦІЯ_39 , орендна плата спрямовується: за єдині майнові комплекси державних підприємств - до державного бюджету; за об`єкти, передані на праві узуфрукта державного майна, - до державного бюджету; за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій (крім підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління МКІП, - на період до 31 грудня 2021 р., та державних підприємств, організацій, установ та закладів, яким указом Президента України надано статус національних та які провадять діяльність з організації конгресів і торговельних виставок) - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків балансоутримувачу майна.

Абзацами 5, 6, 7 п. 132 Порядку, визначено, що у разі коли орендодавцем майна є балансоутримувач, крім підприємств, установ та організацій, які перебувають у віданні ІНФОРМАЦІЯ_40 , а також підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління МКІП (на період до 31 грудня 2021 р.), державного підприємства із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами, майно якого передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні, та державних підприємств, організацій, установ та закладів, яким указом Президента України надано статус національних та які провадять діяльність з організації конгресів і торговельних виставок, орендна плата спрямовується: за окреме індивідуально визначене майно підприємства, організації (крім нерухомого) - балансоутримувачу; за єдиний майновий комплекс структурного підрозділу підприємства, організації, нерухоме майно - 70 відсотків орендної плати балансоутримувачу, 30 відсотків - до державного бюджету.

Так, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дотримання сторонами договору про надання послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025 норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX та положень Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, щодо порядку його укладення та етапності передачі в оренду державного та комунального майна, зокрема: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронної торгової системи); прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди з умовами про розподіл орендної плати між державним бюджетом та балансоутримувачем.

Отже, як слідує зі встановлених судом обставин цієї справи, визначений наведеними нормативно-правовими актами порядок передачі державного майна в оренду у спірних правовідносинах відповідачами дотримано не було, доказів протилежного суду не надано.

Водночас, в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» спірний договір не містить такої істотної умови, як орендна плата за використання орендованого майна. Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що при укладанні спірного договору було проведено оцінку майна для визначення орендної плати. В матеріалах справи також відсутній акт прийому-передачі об`єкта оренди.

Проте, відсутність акту прийому-передачі об`єкта оренди, а отже неналежне оформлення відносин оренди і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування об`єкта оренди (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 924/263/17).

Беручи до уваги вищенаведені положення законодавства, встановлені судом обставини, зміст доводів учасників процесу та наявних доказів, суд констатує, що оспорюваний договір про надання послуг зберігання ТМЦ від 01.01.2025 №ВКС-1631 за своєю правовою природою не є договором зберігання, а є договором оренди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладено в ст. 202 Цивільного кодексу України, серед яких, зокрема, вимога, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За вищевикладених обставин суд дійшов висновку, що при укладенні оспорюваного договору не було дотримано обов`язкових вимог чинного законодавства, яке регулює питання надання в оренду державного майна, а тому суд погоджується з доводами прокурора про те, що оспорюваний правочин є таким, що суперечить закону, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання його недійсним відповідно до норм ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, судом не приймаються до уваги твердження відповідача-1 про те, що прокурором не наведено жодних доказів та доводів на підтвердження порушень фінансових інтересів держави та заподіяння матеріальної шкоди, оскільки позовна заява стосується саме усунення перешкод у користуванні майном, а не стягнення збитків чи відповідних втрат.

При цьому наявність на території спеціалізованої охорони, яку відповідач-1 залучає на підставі окремих оплатних договорів, ніяк не впливає на удаваність договору, оскільки, схоронність майна є обов`язком відповідача-1, якому майно передане на праві господарського відання, крім того, здійснення охорони території, на якій розміщено склад, орендований відповідачем-2, жодним чином не впливає на зміст договору.

Між цим, надаючи оцінку ефективності та належності обраному прокурором способу захисту порушених прав держави, суд зазначає, що відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Господарським судом також враховано висновок ІНФОРМАЦІЯ_41 , викладений у постанові від 27.11.2018 по справі № 905/1227/17, якою ІНФОРМАЦІЯ_42 відступила від висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові ІНФОРМАЦІЯ_16 від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), та зазначила, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

При цьому, суд зауважує, що правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус цих осіб як «заінтересовані особи».

Верховний Суд у складі суддів ІНФОРМАЦІЯ_15 у постанові від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 зробив висновок, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У постанові ІНФОРМАЦІЯ_41 від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено наступні висновки:

За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Отже, Цивільний кодексу України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу).

У постановах ІНФОРМАЦІЯ_36 у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 від 15.08.2023 у справі № 918/862/22, від 26.01.2022 у справі № 924/637/20 викладено уточнюючий висновок про те, що правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину, а двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (такий висновок сформульовано в постановах ІНФОРМАЦІЯ_41 від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010).

Проте згідно з ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство ІНФОРМАЦІЯ_36 у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові ІНФОРМАЦІЯ_36 у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

Разом з тим, судом враховано правову позицію ІНФОРМАЦІЯ_41 в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, в якій ІНФОРМАЦІЯ_42 звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч.ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).

Отже, суд зазначає, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

В свою чергу, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору від 01.01.2025 року № ВК-1631 без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Аналогічні правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 в постановах ІНФОРМАЦІЯ_41 від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Так, господарський суд зауважує, що первісно прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону при зверненні в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 з позовом до суду у цій справі були заявлені вимоги до відповідачів про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025, а також про усунення перешкод у здійсненні державою в особі позивача права користування та розпорядження державним майном шляхом зобов`язання відповідача-2 звільнити частину нежитлових приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 .

Між тим, 01.10.2025 відповідач-1 звернувся до суду з клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом зобов`язання Приватного підприємства « ОСОБА_5 » звільнити частину нежитлових приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 у зв`язку з відсутністю предмета позову в цій частині.

При цьому, 03.10.2025 прокурором були надані суду пояснення, згідно яких останній дійшов висновку щодо достатності підстав вважати, що позовні вимоги у частині зобов`язання ПП « ОСОБА_5 » звільнити частину нежитлових приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 втратили предмет спору у зв`язку з добровільним виконанням з боку відповідачів.

Окрім того, присутні в підготовчому засіданні 21.10.2025 прокурор та представник ІНФОРМАЦІЯ_4 не заперечували проти задоволення клопотання відповідача-1 та вважали за можливе закрити провадження у даній справі в частині позовних вимог щодо зобов`язання звільнити частину нежитлових приміщень за відсутністю предмету спору, у зв`язку з чим, дослідивши матеріали справи та клопотання Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_6 », суд дійшов висновку про можливість закриття провадження по справі у цій частині позовних вимог відповідно до п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, про що судом була постановлена відповідна ухвала від 21.10.2025.

З огляду на викладене, господарський суд погоджується з доводами відповідача-1 щодо неефективності такого способу судового захисту, як визнання недійсним розірваного договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1631 від 01.01.2025, без одночасного існування позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, з огляду на таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема, не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови ІНФОРМАЦІЯ_41 від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову ІНФОРМАЦІЯ_41 від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

При цьому суд враховує висновки, сформульовані у постанові ІНФОРМАЦІЯ_41 від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, відповідно до яких визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження, суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічні висновки сформульовані у постанові ІНФОРМАЦІЯ_15 від 26.05.2023 у справі №905/77/21

ІНФОРМАЦІЯ_43 наголошує, що фактично уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, ІНФОРМАЦІЯ_44 в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч.ч. 1, 3 статті 1212 ЦК України).

Також судом врахований наступний висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 щодо застосування норм ч. 3 ст. 215, ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові».

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у п. 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Таким чином, з урахуванням усталеної практики Верховного Суду, без одночасного існування позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину з огляду на закриття судом за клопотанням відповідача-1, проти якого прокурор та позивач не заперечували, провадження в частині позовної вимоги прокурора про зобов`язання Приватного підприємства « ОСОБА_5 » звільнити частину нежитлових приміщень в будівлі літ. «А» за адресою: АДРЕСА_7 , суд дійшов висновку про неефективність способу захисту щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1631, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для відмови в задоволенні позову не спростовує.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з неефективністю обраного прокурором способу захисту прав та інтересів держави.

У зв`язку з тим, що рішення відбулося не на користь прокурора, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону при подачі позову, відносяться за рахунок останньої.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати по справі № 916/1113/25 покласти на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Повне рішення складено 22 січня 2026 р.

Суддя ОСОБА_1