ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2026 р. Справа№ 911/1177/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.;

за участю представників сторін:

від позивача: Сидоренко Ю.А.;

від відповідача : Шинкарик О.П.;

від третьої особи: Сидоренко Ю.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Форвард"

на рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 (повний текст складено 07.10.2025)

у справі №911/1177/25 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Банк Форвард"

до Приватного акціонерного товариства "Нива"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним пункту договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023 р, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Банк Форвард" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Нива", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним пункту договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наявність у договорі пунктів, які передбачають відповідальність орендаря за несвоєчасне виконання зобов`язань перед орендодавцем, створює ситуацію, за якої в АТ "БАНК ФОРВАРД" виникають додаткові зобов`язання, що прямо протирічить ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі №911/1177/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що укладаючи тристоронній договір № 1НИВ0230002 оренди нежитлового приміщення від 02.06.2023, позивач, відповідач і третя особа усвідомлювали, що цей договір укладається у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації банку, і, відповідно, витрати на здійснення орендних платежів за договором безпосередньо пов`язані із здійсненням ліквідаційної процедури.

Також суд першої інстанції вказав, що встановлені п. 7.2 договору нарахування пені та штрафу є передбаченою сторонами договору відповідальністю за порушення банком виконання зобов`язання зі сплати орендних платежів, у зв`язку з чим вони не можуть вважатися додатковим зобов`язанням, про яке йдеться в ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Банк Форвард" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі №911/1177/25 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- наявність в договорі пунктів, що передбачають відповідальність орендаря за несвоєчасне виконання зобов`язань перед орендодавцем створює ситуацію, за якої у позивача виникають додаткові зобов`язання, що прямо протирічить ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- у нормі ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавець не зазначає, що збільшення зобов`язання за рахунок штрафних санкцій не є додатковим зобов`язанням;

- будь-яке додаткове зобов`язання, що виникає під час здійснення ліквідаційної процедури є порушенням вимог Закону.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №911/1177/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 09.12.2025.

Ухвалою суду від 09.12.2025 відкладено розгляд справи на 14.01.2026.

Правові позиції учасників справи

19.11.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

02.06.2023 між ПрАТ "НИВА" (орендодавець), АТ "БАНК ФОРВАРД" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "БАНК ФОРВАРД" (орендар) та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1НИВ0230002 (далі - договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове оплачуване користування нежитлове складське приміщення загальною площею 565,29 кв.м за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова 10 (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору об`єкт оренди може використовуватися орендарем винятково для розміщення складу. Цільове призначення використання об`єкта оренди протягом строку дії договору може бути змінене за письмовим узгодженням сторін.

Згідно з п. 1.5 договору об`єкт оренди передається орендарю 02.06.2023 по акту приймання-передачі (акт № 1).

Згідно з пп.пп. 2.5.2, 2.6.1 договору Фонд зобов`язаний відповідно до ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" своєчасно і в повному обсязі затверджувати кошторис витрат орендаря в частині його витрат щодо користування об`єктом оренди в межах цього договору з метою своєчасного виконання орендарем умов розділу 3 цього договору.

Плата за оренду нараховується орендареві з дати підписання акту №1 (п. 3.2 договору), сплачується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця (п. 3.3 договору). Крім плати за оренду орендар повинен компенсувати витрати на комунальні послуги, якими він користується, та витрати на комунальні послуги у місцях загального користування, які розподіляються між всіма орендарями пропорційно площі об`єкта оренди (п. 3.6 договору).

Відповідно до п. 7.2 договору у випадку затримок з боку орендаря в перерахуванні будь-яких платежів, передбачених цим договором, на користь орендодавця, орендар сплачує пеню в розмірі офіційно встановленої подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожний день прострочення від суми заборгованості.

Згідно з пп.7.2.1 договору, крім зазначеного вище у п. 7.2 цього договору, до орендаря застосовується додаткова відповідальнієть за прострочення виконання грошових зобов?язань:

пп. 7.2.1.1 - якщо період прострочення становить більше 3 робочих днів, то орендар зобов?язаний орендодавцю штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від простроченої суми грошового зобов?язання.

пп. 7.2.1.2 - якщо період прострочення становить 5-10 робочих днів, то орендар зобов?язаний сплатити орендодавцю штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від простроченої суми грошового зобов?язання.

пп. 7.2.1.3 - якщо період прострочення становить більше 10 робочих днів, то орендар зобов?язаний сплатити орендодавцю штраф у розмірі 30 (тридцять) відсотків від простроченої суми грошового зобов?язання.

Строк оренди починається з моменту прийняття об`єкта оренди за актом № 1 та закінчується 28.02.2026 (п. 10.2 договору).

На відносини сторін не розповсюджуються положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (п. 12.7 договору).

02.06.2023 на виконання умов договору згідно з актом № 1 приймання-передачі ПрАТ "НИВА" передало, а АТ "БАНК ФОРВАРД" прийняло нежитлове складське приміщення загальною площею 565,29 кв.м, у тому числі - площі загального користування 51,39 кв.м, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова, буд.10.

31.05.2023 ПрАТ "НИВА" та АТ "БАНК ФОРВАРД" уклали додаткову угоду до договору № 1, в якій погодили додаткову плату, якою є вартість експлуатаційних витрат.

01.07.2024 ПрАТ "НИВА" та АТ "БАНК ФОРВАРД" уклали додаткову угоду № 2, у якій дійшли згоди внести зміни з 01.07.2024 р. щодо розміру орендної плати.

Банк звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним пункту 7.2 договору (включно з пп.пп. 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3), посилаючись на те, що передбачені ним умови суперечать приписам ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними на момент його вчинення.

Згідно з вимогами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу припису цієї статті правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, в обґрунтування позову позивач посилається на те, що в договорі наявні пункти (п. 7.2, пп.пп. 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3), які передбачають відповідальність орендаря за несвоєчасне виконання зобов`язань перед орендодавцем, що створює ситуацію, за якої у АТ "БАНК ФОРВАРД" виникають додаткові зобов`язання, що прямо протирічить ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року № 90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного Товариства «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду від 07 березня 2023 року № 276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації Акціонерного Товариства «Банк Форвард» строком на три роки: з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно.

Відносини, що виникають у зв`язку з виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків урегульовані нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальними щодо інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини.

За змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема такі повноваження: здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Як вбачається з умов договору, він укладений 02.06.2023, тобто після початку процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно з частиною другою статті 52 цього закону оплата витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації, у тому числі витрат Фонду, пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами), проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом.

До таких витрат, зокрема, належать:

1) витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії та інформації про продаж майна (активів) банку;

2) витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку;

3) витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку;

4) витрати на проведення аудиту;

5) витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом для забезпечення здійснення покладених на Фонд повноважень;

6) витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку;

7) витрати Фонду, пов`язані з здійсненням тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку.

Пункт 6.8. глави V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, (далі - Положення), також передбачає, що оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку у межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду.

До цих витрат, зокрема, належать:

- витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії, призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку та інформації про реалізацію майна банку;

- витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна банку;

- витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку;

- витрати на проведення аудиту;

- витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом (уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку у разі делегування їй відповідних повноважень) для забезпечення здійснення покладених на нього (неї) повноважень;

- витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку;

- витрати щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- витрати на сплату судового збору;

- витрати Фонду, пов`язані із здійсненням тимчасової адміністрації та/або ліквідації неплатоспроможного банку.

Аналіз зазначених норм чинного законодавства свідчить про те, що оплата витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом. До таких витрат належать і витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.09.2025 у справі № 910/13129/24.

Як вбачається з умов договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023, він є таким, що спрямований на забезпечення належного утримання майна, а тому пов`язані із цим договором витрати позивача є такими, що підпадають під кваліфікацію позачергових витрат, пов`язаних зі здійсненням процедури ліквідації банку, в розумінні частини другої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною першою статті 548 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна з цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (частина перша статті 546 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

Отже, нормами ЦК України передбачено сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання (пункт 3 частини першої ЦК України).

Слід зазначити, що статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, укладаючи тристоронній договір № 1НИВ0230002 оренди нежитлового приміщення від 02.06.2023, позивач, відповідач і третя особа усвідомлювали, що цей договір укладається у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації банку, та, відповідно погодили всі його пункти договору, з урахуванням п. 7.2 договору (включно з пп.пп. 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3), які передбачали порядок нарахування штрафних санкцій.

Колегія суддів враховує норму частини третьої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Водночас, вказана норма закону не передбачає прямої заборони на погодження в укладеному договорі на здійснення процедури ліквідації банку умов щодо нарахування штрафних санкцій за порушення взятих на себе банком зобов`язань.

У цьому випадку колегія суддів враховує, що у частині 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачені підстави, за яких правочини банку можуть бути визнані нікчемними.

Водночас, у вказаній нормі не визначено підстав, які вказують на недійсність/нікчемність умов договору у випадку погодження у ньому порядку нарахування штрафних санкцій за порушення взятих на себе банком зобов`язань.

Більше того, ч 12 ст. 38 даного Закону передбачає, що правочини (у тому числі договори), укладені Фондом або уповноваженою особою Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) під час тимчасової адміністрації або ліквідації, не є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Колегія суддів також враховує приписи ч. 4 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої початок тимчасової адміністрації або будь-які дії, що вживаються Фондом на виконання плану врегулювання, не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують операційну та господарську діяльність банку, зокрема договорів з платіжними організаціями платіжних систем, про надання клірингових, розрахункових послуг, про оренду рухомого та нерухомого майна, про надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони тощо.

А тому, оскільки договір (включно з п. 7.2. та пп.пп. 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3) був укладений у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації банку, а норма ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачає прямої заборони на погодження в укладеному договорі умов щодо нарахування штрафних санкцій за порушення взятих на себе банком зобов`язань, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для визнання недійсними умови пункту 7.2 договору № 1НИВ0230002 від 02.06.2023 (включно з пп.пп. 7.2.1, 7.2.1.1, 7.2.1.2, 7.2.1.3) з посиланням на їх невідповідність приписам ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі № 911/1177/25 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Форвард" на рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі № 911/1177/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.08.2025 у справі № 911/1177/25 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені за подачу апеляційної скарги, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/1177/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повна постанова складена 21.01.2026

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко