ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

19.01.2026 Справа № 908/105/26

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федько Олександри Анатоліївни, розглянувши матеріали

позовної заяви: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Садівничого товариства «ДНІПРО» (69065, м. Запоріжжя, вул. Дніпровські зорі, буд. 1)

про визнання недійсним рішення загальної конференції членів садівничого товариства «Дніпро» від 21.10.2023, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

13.01.2026 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вх. № 150/08-07/26, документ сформований в системі Електронний суд 12.01.2026) ОСОБА_1 до відповідача Садівничого товариства «ДНІПРО» про:

- визнання недійсним рішення загальної конференції членів обслуговуючого кооперативу Садівничого товариства «ДНІПРО» від 21.10.2023 року, оформлене протоколом №24 загальної конференції представників СТ «ДНІПРО» від 21.10.2023;

- зобов`язання СТ «Дніпро» поновити електропостачання і водопостачання ділянки №34 кварталу 13, користувачем якої є ОСОБА_1 ;

- зобов`язання перерахувати розмір заборгованості позивача по членським внескам, без урахування періоду відключення його ділянки від лінії електромережі і центральної мережі водопостачання та періоду його виключення з членів товариства.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 13.01.2026, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/105/26 та визначено до розгляду судді Федько О.А.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про її повернення на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

За змістом статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17 зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Розмежовуючи юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо розгляду цивільних спорів та інших справ, визначених Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), з юрисдикцією та повноваженнями господарських судів, суд у розрізі спірного в цій справі питання звертає увагу на таке.

Частина перша статті 19 ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У свою чергу, юрисдикція та повноваження господарських судів, порядок здійснення судочинства у господарських судах визначаються ГПК України (стаття 1 Кодексу).

Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, яка передбачає вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що встановлює вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При цьому, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово був викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц, від 14.06.2023 у справі №448/362/22, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, від 01.06.2021 у справі №910/2388/20 та від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Водночас, Конституційний Суд України у рішенні №2-рп/2007 від 12.06.2007 року вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України, відповідно до яких, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

При цьому, предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи:

- у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

- у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах.

Водночас за приписами статті 21 Господарського процесуального кодексу України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

За змістом поданої позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини в частині вимог про зобов`язання поновити електропостачання та водопостачання ділянки №34 кварталу 13, користувачем якої є ОСОБА_1 та про зобов`язання перерахувати розмір заборгованості позивача по членським внескам, без урахування періоду відключення його ділянки від лінії електромережі і центральної мережі водопостачання та періоду його виключення з членів товариства не пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності СТ «Дніпро», відтак не мають ознак спору щодо корпоративних прав позивача, не підпадають під пункт 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, виходячи зі змісту та підстав поданого позову, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що спір за участю фізичної особи, яка не є підприємцем, а позовні вимоги не підпадають під категорію спорів, які виникли з корпоративних відносин, не відноситься до юрисдикції господарських судів.

У частині 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який є одночасно способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги (постанова Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 910/130/21).

Фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, є підставою позову. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог до відповідачів, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів), або різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 № 910/7186/19).

За змістом частини першої статті 173 ГПК України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.

В той же час, статтею 21 та частиною 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України встановлено заборону об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем об`єднано вимоги, які виходячи із суті спору, належить розглядати в порядку різного судочинства, господарського і цивільного.

За приписами пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

За таких обставин, з урахуванням порушення правил об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, і, відповідно, за приписами Господарського процесуального кодексу України інститут роз`єднання позовних вимог, у даному випадку, не може бути застосований, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви.

При цьому, суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Ураховуючи формування позивачем позовної заяви в системі «Електронний суд», позовна заява з додатками до неї на адресу позивача не направляється.

Керуючись ст.ст. 20, 30, 173, 174, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (вх. № 150/08-07/26, документ сформований в системі Електронний суд 12.01.2026) до відповідача: Садівничого товариства «ДНІПРО» про визнання недійсним рішення загальної конференції членів садівничого товариства «Дніпро»; зобов`язання поновити електропостачання і водопостачання ділянки №34 кварталу №13; зобов`язання перерахувати розмір заборгованості по членським внескам, без урахування періоду відключення ділянки від лінії електромережі та центральної мережі водопостачання та періоду виключення позивача з членів товариства - повернути позивачеві.

Ухвала підписана 19.01.2026.

Відповідно до положень ст.ст. 174, 235, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання ухвали.

Суддя О.А Федько