ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" січня 2026 р. Cправа № 902/838/25

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В. при секретарі судового засідання Андрущенко Г.В.,

за участю представників:

позивача - Трачук Антоніна Василівна, паспорт НОМЕР_1 (в залі суду)

відповідачів - Грушко Жанна Вячеславівна, посвідчення № 000370 від 28.08.2020 (в залі суду)

присутня - Томай Аліна Сергіївна, паспорт № НОМЕР_2 від 01.07.2022 (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" (вул. Соборна, 258, с. Серебрія, Могилів-Подільський р-н, Вінницька обл., 24026)

до: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Приватного підприємства "Серебрійське" (вул. Соборна, 258, с. Серебрія, Могилів-Подільський р-н, Вінницька обл., 24026)

про усунення перешкод в управлінні, користуванні та розпорядженні рухомим майном

В С Т А Н О В И В :

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 та до Приватного підприємства "Серебрійське" про усунення перешкод в управлінні, користуванні та розпорядженні рухомим майном, а саме:

Вид машини Дата реєстрації Марка Свідоцтво Номерний знак Рік випуску

Трактор колісний 16.03.2001 рік Т-150К НОМЕР_12 НОМЕР_13 1990

Трактор колісний 16.03.2001 рік Т-15К НОМЕР_14 НОМЕР_15 1985

Трактор колісний 16.03.2001 рік МТЗ-82 НОМЕР_16 НОМЕР_17 1985

Трактор колісний 16.03.2001 рік ЮМЗ-6 НОМЕР_5 1992

Трактор колісний 16.03.2001 рік МТЗ-80 НОМЕР_18 НОМЕР_19 1993

Трактор колісний 16.03.2001 рік ЮМЗ-6 НОМЕР_6 1986

Трактор колісний 16.03.2001 рік МТЗ-80 НОМЕР_20 НОМЕР_21 1986

Трактор колісний 16.03.2001 рік Т-40М НОМЕР_22 НОМЕР_23 1988

Трактор колісний 16.03.2001 рік МТЗ-80 НОМЕР_24 НОМЕР_7 1990

Трактор колісний 16.03.2001 рік Т-25 НОМЕР_25 НОМЕР_26 1985

Трактор колісний 16.03.2001 рік МТЗ-80 НОМЕР_27 НОМЕР_8 1984

Трактор колісний 16.01.2003 рік Т-150К НОМЕР_28 НОМЕР_29 1982

Трактор колісний 16.03.2001 рік T-150K НОМЕР_30 НОМЕР_31 1982

Трактор гусеничний 16.03.2001 рік Т-70С НОМЕР_32 НОМЕР_33 1993

Трактор гусеничний 16.03.2001 рік Т-150Г НОМЕР_34 НОМЕР_35 1987

Трактор гусеничний 16.03.2001 рік ДТ-75 НОМЕР_36 НОМЕР_37 1988

Трактор гусеничний 16.03.2001 рік Т-150Г НОМЕР_38 НОМЕР_39 1991

Самохідне шасі 16.03.2001 рік Т-16М НОМЕР_40 НОМЕР_41 1989

Самохідне шасі 16.03.2001 рік Т-16 АКЗ НОМЕР_42 НОМЕР_43 1975

Причіп 16.03.2001 рік 1ПТС-9 НОМЕР_44 НОМЕР_45 1988

Причіп 16.03.2001 рік 2ПТС4 НОМЕР_46 НОМЕР_47 1990

Причіп 16.03.2001 рік 2ПТС4 НОМЕР_48 НОМЕР_49 1992

Причіп 16.03.2001 рік 2ПТС4 НОМЕР_50 НОМЕР_51 1992

Причіп 16.03.2001 рік 1ПТС-9 НОМЕР_52 НОМЕР_53 1986

Причіп 16.03.2001 рік 1ПТС-9 НОМЕР_54 НОМЕР_55 1990

Причіп 16.03.2001 рік 2ПТС4 НОМЕР_56 1991

Причіп 16.03.2001 рік 2ПТС4 НОМЕР_57 1986

Причіп 16.03.2001 рік 2ПТС4 НОМЕР_58 1988

Причіп 16.03.2001 рік 1ПТС-9 НОМЕР_59 1986

Причіп 01.07.2011 рік ГКБ-8328 НОМЕР_60 1993

Комбайн

зернозбиральний 16.03.2001 рік СК-5М НОМЕР_61 1989

Комбайн

зернозбиральний 16.03.2001 рік СК-5М НОМЕР_62 1989

Комбайн

зернозбиральний 16.03.2001 рік КСК-100 НОМЕР_63 1993

Комбайн

зернозбиральний 16.03.2001 рік СК-5М НОМЕР_9 1991

Косарка самохідна 16.03.2001 рік КПС-5Г НОМЕР_64 1993

Дата реєстрації Марка, Модель ТЗ V двигуна Рік випуску

13.05.2010 КАВЗ, 685М 4250 1986

05.10.2012 ГАЗ, 5312 4250 1985

05.10.2012 САЗ, 3507 4250 1992

05.10.2012 САЗ, 3507 4250 1985

05.10.2012 САЗ, 3507 4250 1992

05.10.2012 САЗ, 3507 4250 1988

13.05.2010 ГАЗ, 53 4250 1980

13.05.2010 ВАЗ, 2121 1568 1993

05.10.2012 САЗ, 3507 4250 1990

13.05.2010 ГАЗ, 5204 3480 1976

13.05.2010 УАЗ, 469 Б 2445 1977

01.04.2010 ГАЗ, 5201 3480 1985

01.04.2010 ЗИЛ-ММЗ, 555 6000 1984

01.04.2010 ГАЗ, 53 4250 1992

05.10.2012 САЗ, 3507 4250 1985

01.04.2010 ЗИЛ-ММЗ, 4502 6000 1989

01.04.2010 ЛУАЗ, 969М 1198 1993

01.04.2010 КМЗ, ДНЕПР 11 650 1993

13.05.2010 ГАЗ, 5201 3480 1982

19.02.2010 САЗ, 3507 4250 1986

Ухвалою суду від 07.07.2025 позовну заяву Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" (б/н від 29.06.2025) залишено без руху.

14.07.2025 від представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" до суду надійшла заява (б/н від 10.07.2025) про усунення недоліків до позовної заяви.

Ухвалою суду від 16.07.2025 відкрито провадження у справі № 902/838/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01.09.2025.

01.08.2025 до суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 31.07.2025)

07.08.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив (б/н від 05.08.2025).

29.08.2025 до суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання (б/н від 28.08.2025) про зупинення провадження у справі № 902/838/25 до розгляду Господарським судом Вінницької області справи № 902/649/25 та № 902/905/25 та набрання м законної сили рішеннями суду у вказаних справах.

01.09.2025 від представника відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив (б/н від 30.08.2025).

01.09.2025 до суду від представника позивача надійшли заперечення (б/н від 01.09.2025) (вх.канц. № 01-34/9167/25) на клопотання про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 01.09.2025 оголошено перерву до 29.09.2025, про що постановлено протокольну ухвалу.

Додатком до письмових пояснень додано ряд документів.

29.09.2025 від представника відповідача 1 до суду надійшло клопотання (б/н від 29.09.2025) (вх.канц. № 01-34/10374/25) про долучення до матеріалів справи доказів.

В судовому засіданні 29.09.2025 судом продовжено строк підготовчого провадження, передбаченого ч. 3 ст. 177 ГПК України на 30 днів.

У зв`язку з відсутністю можливості фіксування судового засідання технічними засобами, судове відкладено підготовче судове засідання на 20.10.2025 про що повідомлено сторін ухвалою суду від 29.09.2025.

В судовому засіданні 20.10.2025 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.11.2025.

20.10.2025 до суду від представника позивача надійшли додаткові матеріали (б/н від 14.10.2025).

04.11.2025 від представника відповідача 1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (б/н від 04.11.2025) (вх.канц. № 01-34/11957/25).

В судовому засіданні 26.11.2025 оголошено перерву до 08.12.2025.

26.11.2025 до суду від представника відповідача 1 до суду надійшли заперечення (б/н від 26.11.2025) (вх.канц. № 01-34/12739/25) на додаткові матеріали.

04.12.2025 представником позивача до суду подано заперечення на докази (б/н від 29.11.2025).

В судовому засіданні 08.12.2025 судом оголошено перерву до 14.01.2026.

14.01.2026 представником відповідача 1 до суду подано заяву про долучення доказів понесених судових витрат на правничу допомогу (б/н від 14.01.206) (вх.канц. № 01-34/398/26).

На визначену судом дату, 14.01.2026, з`явилися представники позивача та відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову.

Після переходу суду до стадії ухвалення та проголошення судового рішення, відповідно до ст. 219 ГПК України та з урахуванням складності справи, суд дійшов висновку про необхідність відкладення ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів до 26.01.2026 о 16:00 год., про що повідомлено присутніх представників сторін у судовому засіданні під звукозапис.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" є власником спірного майна - транспортних засобів згідно переліку. Натомість відповідачами - Приватним підприємством "Серебрійське" та його директором Томаєм С.І. - здійснюється неправомірне втручання у володіння та користування належним позивачу рухомим майном та чиняться перешкоди в управлінні ним, чим порушуються права позивача.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачів вказує на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає про наявність та чинність договору оренди частини спірного майна строком на 15 років, укладеного 24.01.2019 між Спілкою (об`єднанням громадян-співвласників СТОВ "Україна-1") та Приватним підприємством "Серебрійське".

За твердженнями представника відповідачів, спірне майно співвласників не перебувало у власності СТОВ "Україна-1", оскільки не приймалося на баланс підприємства та не відчужувалося, про що свідчить відсутність протоколів загальних зборів учасників СТОВ та балансова звітність.

Також відповідач зауважує про помилковість тверджень позивача про ототожнення пайового і статутного фонду. Адже пайовий фонд - це спільне майно, отримане в результаті реструктуризації СВАТ у Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1". До складу спільного майна членів Спілки було включено майно (майновий комплекс) колишнього Держгоспу "Україна" та СВАТ "Україна". Майно (майновий комплекс), яке перебуває у спільній частковій власності членів Спілки, передається за цивільно-правовими договорами. Статутний фонд є власністю Товариства, а пайовий фонд - власністю співвласників, що і підтверджується укладанням договорів оренди як з відповідачем 2, так і з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Україна-1".

З урахуванням зазначеного представник відповідача заперечує право власності за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Україна-1"на спірне рухоме майно.

У відповіді на відзив позивач підтримує заявлені позовні вимоги та зазначає, що доводи відповідача та суперечать нормам чинного законодавства. Позивач стверджує, що майно цілісного майнового комплексу Радгоспу "Україна", СВАТ "Україна" в процесі приватизації перейшло до підприємства правонаступника - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1".

Власники майнових паїв, тобто власники майнових сертифікатів, які є членами Спілки (громадян) співвласників, мають право на частку в майні Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1". Власники майнових сертифікатів мають право на пайовий фонд колективного сільськогосподарського підприємства Радгоспу "Україна", Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1".

Отже, за твердженнями позивача майно (майновий комплекс) колишнього Радгоспу "Україна" та СВАТ "Україна" є майном Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1", а власники майнових сертифікатів мають частку у майні Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1".

Щодо укладеного договору оренди від 24.01.2019, позивач зазначає про його нікчемність в силу Закону, оскільки договір не зареєстрований та відсутній акт про передачу предмету оренди.

Щодо тверджень представника відповідачів про те, що сільськогосподарська техніка та інші транспортні засоби за Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Україна-1" не приймалися на баланс підприємства, позивач зазначив, що згідно норм чинного законодавства та нормативних документів, сільськогосподарську техніку та інші транспортні засоби, зареєстровані в Державному реєстрі, потрібно брати на баланс ТОВ. Це необхідно для обліку майна підприємства, його подальшого використання, нарахування амортизації та звітності. Державна реєстрація транспортних засобів підтверджує право власності товариства на ці об`єкти. Наявність реєстрації є підставою для їх включення до складу активів підприємства. На балансі товариства техніка та транспортні засоби відображаються на відповідних рахунках, що дозволяє вести облік їхньої вартості, амортизації та інших показників, пов`язаних з експлуатацією.

За твердженнями позивача, на даний час спірним майном користуються працівники Приватного підприємства "Серебрійське", всі документи СТОВ "Україна-1" перебувають під контролем та у розпорядженні ОСОБА_1 (колишнього директора СТОВ "Україна-1"), який неправомірно відмовляється передати їх новопризначеному директору Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1".

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачів стверджує, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував набуття ним права власності на спірне майно. Зокрема, відсутні будь-які цивільно-правові договори (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), укладені між співвласниками майна - членами колишнього Держгоспу "Україна" (власниками майнових паїв) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Україна-1", які могли б підтвердити виникнення у нього права власності. Також позивачем не подано передавального акту, який визначав би обсяг прав та обов`язків, які він нібито отримав в порядку правонаступництва. Відповідач стверджує, що згідно доданих до позовної заяви документів, позивач самовільно вважає себе правонаступником Радгоспу "Україна" та СВАТ "Україна".

За твердженнями відповідача, предмет позову фактично становить майно, яке вже було розпайоване та перебуває у спільній частковій власності фізичних осіб - колишніх членів підприємств.

Таким чином, на думку представника відповідачів, позивачем не доведено правових підстав для набуття права власності на спірне майно, та як наслідок - наявність свого порушеного права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідачів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28.06.2000 відбулися збори засновників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", за результатами проведення яких були прийняті рішення, оформлені протоколом №1 від 28.06.2000.

На порядок денний зборів були винесені наступні питання:

1. Про створення сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", встановлення розміру Статутного фонду та порядок його розподілу між засновниками;

2. Про підписання Установчого договору між засновниками, затвердження Статуту СТОВ "Україна" та зразків печатки і кутового штампу, з його найменуванням;

3. Про призначення директора СТОВ "Україна";

4. Про державну реєстрацію і здійснення необхідних заходів щодо початку діяльності створеного СТОВ "Україна".

З питань порядку денного зборами були ухвалені рішення, зокрема:

З першого питання порядку денного зборами засновників СТОВ "Україна" прийнято наступне рішення: створити на базі майна реорганізованого СВАТ "Україна" (Протокол зборів акціонерів №1 від 23.06.2000) та грошових коштів засновників Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" яке буде правонаступником всіх прав та обов`язків СВАТ "Україна", наділити його статутним фондом в розмірі 11800 (одинадцять вісімсот тисяч) гривень і розподілити його наступним чином:

1) ОСОБА_1 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17% статутного фонду;

2) ОСОБА_2 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17% статутного фонду;

3) ОСОБА_3 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17% статутного фонду;

4) ОСОБА_4 - 6018 (шість тисяч вісімнадцять) гривні, що становить - 51% статутного фонду;

5) ОСОБА_5 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17% статутного фонду;

6) ОСОБА_6 - 963 (дев`ятсот шістдесят три) гривні, що становить - 8,16% статутного фонду;

7) ОСОБА_7 - 963 (дев`ятсот шістдесят три) гривні, що становить - 8,16% статутного фонду.

З другого питання порядку денного зборами засновників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" прийнято наступне рішення: погодитися з текстом Установчого договору між засновниками та підписати його; затвердити Статут СТОВ "Україна" в запропонованому варіанті; затвердити зразки печатки та кутового штампу СТОВ "Україна" з його найменуванням.

Відповідно до преамбули та пункту 1 Установчого договору між засновниками Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" у відповідності до законів України "Про господарські товариства", "Про власність". "Про підприємництво", "Про підприємства в Україні" та інших законодавчих актів України, які регулюють підприємницьку діяльність на території України: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (надалі засновники) створюють Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" з правом найму робочої сили. Товариство створюється на базі майна СВАТ "Україна" і є його правонаступником всіх майнових і немайнових прав і обов`язків. Місцезнаходження товариства - село Серебрія Могилів-Подільського району Вінницької області.

Згідно з пунктом 7 Установчого договору, посвідченого 03.07.2000 приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Федотовою Т.С., для забезпечення господарсько-фінансової діяльності засновники створюють статутний фонд в розмірі 11800 (одинадцять тисяч вісімсот) гривень. В створенні Статутного фонду приймають участь : 1) ОСОБА_1 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17 % статутного фонду; 2) ОСОБА_2 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17 % статутного фонду; 3) ОСОБА_3 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17 % статутного фонду; 4) ОСОБА_4 - 6018 (шість тисяч вісімнадцять) гривні, що становить - 51 % статутного фонду; 5) ОСОБА_5 - 964 (дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, що становить - 8,17 % статутного фонду; 6) ОСОБА_6 - 963 (дев`ятсот шістдесят три) гривні, що становить - 8,16 % статутного фонду; 7) ОСОБА_7 - 963 (дев`ятсот шістдесят три) гривні, що становить - 8,16% статутного фонду.

05.07.2000 Могилів-Подільською райдержадміністрацією зареєстровано у реєстрі за №61 затверджений зборами засновників згідно протоколу № 1 від 28.06.2000 Статут Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1".

Згідно пункту 1.1. Статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1", зареєстрованого 05.07.2000, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" з правом найму робочої сили (надалі - товариство) створене згідно рішення зборів засновників (Протокол №1 від 28 червня 2000 року) та Установчого договору на засадах угоди між громадянами, шляхом реорганізації (перетворення) СВАТ "Україна" (Протокол №1 від 23 червня 2000 року) в Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" є його правонаступником всіх майнових і немайнових прав і обов`язків.

Пунктом 1.10 Статуту СТОВ "Україна-1", зареєстрованого 05.07.2000, визначено, що засновниками товариства є: громадяни України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Відповідно до пунктів 1.11., 1.12. Статуту СТОВ "Україна-1", зареєстрованого 05.07.2000, порядок формування його статутного фонду, розміри частки кожного засновника, строки та порядок внесення ними вкладів визначаються установчим договором про створення товариства. 3міни до установчого договору і цього статуту вносяться за одноголосним рішенням зборів засновників, на яких присутні всі засновники (їх представники).

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 829212 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 05.07.2000 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" зареєстровано як юридичну особу з присвоєнням ідентифікаційного коду 05527717.

Згідно з наказом № 20 від 18.06.2002 на ОСОБА_1 на підставі протоколу зборів засновників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" покладено тимчасово виконувати обов`язки виконавчого директора СТОВ "Україна-1".

В 2001 році з числа діючих та колишніх працівників радгоспу "Україна" та СВАТ "Україна" була створена Спілка (об`єднання) громадян-співвласників СТОВ "Україна-1" Вінницької області Могилів-Подільського району села Серебрія (далі - Спілка).

Так, 26.04.2001 Загальними зборами громадян-співвласників, рішення яких оформлено Протоколом № 2, затверджено Статут Спілки (об`єднання) громадян-співвласників.

Згідно пункту 2 Статуту Спілка за своїм правовим статусом є громадською організацією з місцевим статусом, що створена відповідно до законодавства України громадянами України та діє на основі добровільного самоврядування, законності, гласності, рівноправності членів Спілки з метою задоволення і захисту своїх законних спільних економічних інтересів. Спілка не є юридичною особою і здійснює легалізацію шляхом повідомлення про заснування згідно зі ст. 14 Закону України "Про об`єднання громадян" та п. 9 Положення про порядок легалізації об`єднань громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993.

Пунктом 3 Статуту Спілки встановлено, що Спілка є місцевим об`єднанням громадян, діяльність якого поширюється на територію Серебрійської сільради Могилів-Подільського району Вінницької області.

З пункту 5 Статуту Спілки слідує, що метою створення і діяльності Спілки є задоволення і захист законних спільних економічних інтересів, пов`язаних з розпорядженням спільним майном, отриманим в результаті реструктуризації СВАТ у СТОВ "Україна-1". До складу спільного майна членів Спілки включене майно (майновий комплекс) колишнього Держгоспу "Україна" та СВАТ "Україна". Майно (майновий комплекс), яке перебуває у спільній частковій власності членів Спілки, передається за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до пунктів 8, 9 Статуту Спілки членами Спілки можуть бути громадяни, які досягли 14 років та мають визначену у вартісному виразі частку у спільному майні зазначеному у п. 5 цього Статуту, право на яку підтверджене свідоцтвом про право на частку у спільному майні та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, яка спільно з іншими земельними ділянками передана у користування або сертифікат на право на земельну частку (пай). Членами Спілки можуть також бути законні представники осіб, віком до 14 років, які стали власниками майнових паїв та земельних ділянок встановленому законодавством порядку.

Пункт 10 Статуту Спілки визначає, що Спілка є громадською організацією з фіксованим індивідуальним членством. Для вступу в члени Спілки громадянин подає заяву виконавчому органу Спілки, який приймає рішення про прийом або відмову у прийомі до спілки.

Згідно пункту 24 Статуту Спілки, діяльність Спілки здійснюється на безприбутковій основі. Спілка не займається підприємницькою діяльністю та господарською діяльністю. Плата за користування майном і землею, а також кошти від продажу майна згідно з укладеними договорами надходять безпосередньо до фізичних осіб - членів Спілки і не є доходом Спілки як громадської організації. Спілка виконує функції з представництва своїх членів - громадян-співвласників перед іншими фізичними та юридичними особами на безкоштовній основі на громадських засадах.

В подальшому загальними зборами учасників СТОВ "Україна-1" затверджено статут означеного Товариства в новій редакції (Протокол №1 від 18.02.2024).

Відповідно до пункту 1.1. Статуту СТОВ "Україна-1" в редакції 2024 року, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" створено згідно рішення засновників (Протокол №1 від 28.06.2000) та Установчого договору на засадах угоди між громадянами, шляхом реорганізації (перетворення) СВАТ "Україна" (протокол №1 від 23.06.2000) в Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1", є правонаступником всіх прав і обов`язків.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" є: ОСОБА_8 - розмір частки статутного капіталу 51%, ОСОБА_9 - розмір частки статутного капіталу 24.49%, ОСОБА_1 - розмір частки статутного капіталу 8.17%, ОСОБА_10 - розмір частки статутного капіталу 8.17%, ОСОБА_2 - розмір частки статутного капіталу 8.17% (померлий).

Відповідач ОСОБА_1 виконував обов`язки виконавчого директора СТОВ "Україна-1" відповідно до наказу № 20 від 18.06.2022.

01.04.2025 наказом № 1/к ОСОБА_1 звільнено з посади виконавчого директора СТОВ "Україна-1".

02.04.2025 виданий наказ № 2/к "Про призначення ОСОБА_9 директором СТОВ "Україна-1".

15.04.2025 по СТОВ "Україна-1" виданий наказ № 2 "Про приймання-передачу єдиного майнового комплексу СТОВ "Україна-1" при зміні директора СТОВ "Україна-1".

Новопризначений директор СТОВ "Україна-1" ОСОБА_9 звертався до ОСОБА_1 із вимогами вжити заходів щодо приймання-передачі єдиного майнового комплексу СТОВ "Україна-1" при зміні директора СТОВ "Україна-1", зокрема передати документи діяльності СТОВ "Україна-1", архів Товариства, печатки штампи, документи тощо.

Так, у вимозі від 08.05.2025 директора СТОВ "Україна-1" ОСОБА_9 , адресованій ОСОБА_1 як колишньому директору СТОВ "Україна-1", вказано, що у його незаконному розпорядженні знаходиться єдиний майновий комплекс, який перебуває на балансі СТОВ "Україна-1", майно передано у спільну часткову власність громадян-співвласників майнових паїв. Майно єдиного майнового комплексу не виділено в натурі. Також зазначено про те, що СТОВ "Україна-1" має дійсний договір оренди майнового комплексу з Спілкою, підписаний головою Спілки ОСОБА_11 та директором СТОВ "Україна-1" Трачук А.В.

Позивачем не надано доказів надсилання або вручення вказаної вимоги ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 23.01.2009 між Спілкою, в особі Голови В. В. Коваля та Приватним підприємством "Серебрійське", в особі директора Томая С.І., укладено Договір оренди, відповідно до якого співвласники передали в оренду перелік майна вартістю 784 290,00 грн, визначений у додатку 2 до цього Договору, строком на 10 років.

В подальшому, а саме 24.01.2019 між тими ж сторонами укладено новий Договір оренди. Предметом якого була вже частина від попереднього майна вартістю 214 980,04 грн строком на 15 років.

15.04.2025 між Спілкою в особі голови - ОСОБА_11 та СТОВ "Україна-1", в особі директора Трачук А.В. укладено Договір оренди цілісного майнового комплексу СТОВ "Україна-1".

Згідно з пунктом 1.1. вказаного Договору, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування цілісний майновий комплекс (далі - Об`єкт оренди) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1", розташованого за адресою 24026, Вінницька область, Могилів-Подільський район, с. Серебрія за списком майна, яке знаходиться на балансі СТОВ "Україна-1" та згідно з переліком, що складається з інвентарних номерів кожної одиниці і в загальному становить єдиний цілісний майновий комплекс. Такий перелік майна є невід`ємною частиною до протоколу №1 Загальних зборів Спілки співвласників майнових паїв СТОВ "Україна-1" від 09.09.2002 та становить суму 994 тисячі гривень 00 копійок, відповідно до оцінки визначеної в акті приймання-передачі, який є додатком до цього протоколу.

Конкретний перелік майна, яке входить до складу цілісного майнового комплексу і яке передається в оренду, Договір оренди не містить.

В пункті Договору зазначено про Протокол загальних зборів співвласників СТОВ "Україна-1" № 1 від 09.09.2002, на підставі якого затверджено уточнений пайовий фонд переліку майна СТОВ "Україна-1". Цей фонд включає як нерухоме майно, так і рухоме, в тому числі сільськогосподарську техніку та транспортні засоби, які є предметом спору у цій справі.

При цьому позивач, звертаючись до суду із даним позовом та заявляючи вимоги про усунення перешкод в управлінні, користуванні та розпорядженні рухомим майном, надав перелік сільськогосподарської техніки та транспортних засобів, які за доводами позивача, належать йому на праві власності.

На підтвердження такого права позивачем також надано лист Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області за №12/3145-25 від 14.04.2025.

Як слідує з даного листа, голова спілки співвласників майнових паїв "Україна-1" Валентин Коваль звертався до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області із запитом від 01.04.2025 про надання інформації щодо зареєстрованих за СТОВ "Україна-1" () транспортних засобів згідно реєстру машин Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області. Остання повідомила про те, що "надати копії свідоцтв про реєстрацію машин, які зареєстровані за СТОВ "Україна-1" () не являється можливим у зв`язку із тим, що зазначені документи після проведення реєстрації надаються власникові, а не зберігаються у Держпродспоживслужбі у Вінницькій області".

До листа додано додаток - таблиця з переліком транспортних засобів, у якій зазначено види машин, а саме: трактор колісний (тринадцять штук), самохідне шасі (дві штуки), (причіп одинадцять штук), трактор гусеничний (чотири штуки), комбайн зернозбиральний (чотири штуки), косарка самохідна (одна штука), та зазначено що власник - СТОВ "Україна-1" код ЄРДПОУ 05527717, також міститься інформація про дату реєстрації, марку, номер свідоцтва, номерний знак, рік випуску.

18.04.2025 директор СТОВ "Україна-1" Трачук А.В. звернулася із запитом до начальника Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області Гайду С.В. з проханням виготовити та надати дублікати всіх документів та номерних знаків - техпаспорта, тобто свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, які підлягали обов`язковій державній реєстрації і були зареєстровані в період з 2000 року по 2025 рік, та видані на ім`я СТОВ "Україна-1" із зазначенням переліку одиниць та їх технічних чи реєстраційних характеристик.

Позивачем до матеріалів справи надано лист РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях № 31/31/14-4460-2025 від 23.04.2025, надісланий у відповідь на запит директора СТОВ "Україна-1" Антоніни Трачук від 18.04.2025.

З даного листа слідує, що Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях розглянуто запит від 18.04.2025 про видачу дублікатів свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, зареєстрованих за СТОВ "Україна-1".

В листі зазначено, що станом на 22.04.2025 згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів за СТОВ "Україна-1" код ЄРДПОУ 05527717, зареєстровано транспортні засоби. У таблиці зазначено двадцять одиниць транспортних засобів, а саме: КАВЗ 685М (одна штука), ГАЗ, 5312 (одна штука), САЗ, 3507 (сім штук), ГАЗ, 53 (дві штуки), ВАЗ, 2121 (одна штука), ГАЗ, 5204 (одна штука), УАЗ, 469Б (одна штука), ГАЗ, 5201 (дві штуки), ЗИЛ-ММЗ, 555 (одна штука), ЗИЛ-ММЗ, 4502 (одна штука), ЛУАЗ. 969М, (одна штука), КМЗ, ДНЕПР 11 (одна штука), також надана інформація про дату реєстрації, марку моделі ТЗ, V двигуна, рік випуску.

Окрім того, у листі зазначено про те, що документом, що підтверджує право власності на транспортний засіб з моменту проведення реєстрації являється свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яке є офіційним документом, в якому міститься інформація про технічні характеристики автомобіля, та його власника.

Оцінивши подані сторонами докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 316 та частини 1 статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частинами 1, 2 статті 391 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (частина 1 статті 325 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов - це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до приписів ст. ст. 316 - 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому приписи статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Подібна правова позиція, викладена, в постанові Великої Палати Верхового Суду №12-26гс19 від 03.04.2019 у справі №924/1220/1, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.04.2019 у справі №904/2083/1, від 14.02.2019 у справі №916/24/11, від 16.04.2019 у справі №904/2061/18 та від 13.03.2018у справі №916/23/17.

Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин, власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Подібна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.01.2019 у справі №903/481/17 та від 14.02.2019 у справі №916/24/18.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Другою умовою застосування негаторного позову відсутність між позивачем та з відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. (Аналогічну правову позицію викладено у постанова Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 916/1666/18)

Ознаками негаторного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно майна, яке перебуває у власника (володільця); інша особа заважає користуванню або розпорядженню цією річчю; для створення таких перешкод немає правових підстав.

Об`єктом негаторного позову може бути рухоме або нерухоме майно, що перебуває у власності та фактичному володінні позивача.

Зміст негаторного позову становлять вимоги власника (титульного володільця) про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння. Негаторний позов може бути заявлений тільки під час існування порушення. Якщо правопорушення припинене, немає підстав для подання цього позову. Власник може вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Негаторний позов може бути заявлений про зобов`язання відповідача утриматися від дій, що можуть перешкодити власнику користуватися майном в майбутньому.

Отже, умовами до подання негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17.

Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених вище обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 909/392/1 та постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 910/1310/19.

Умовою задоволення негаторного позову є встановлення протиправності дій відповідача. Якщо дії відповідача є правомірними або між сторонами існують договірні відносини, негаторний позов задоволенню не підлягає. При цьому захист прав та інтересів позивача надається судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права. Позивач самостійно визначає спосіб, у який він вбачає можливим усунути виявлені порушення. Якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, суд визначає дії, які має вчинити або не вчинювати відповідач для усунення порушень, і строк виконання цих дій.

Віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними і не можуть бути заявлені в одному позові. Визначальним критерієм їх розмежування є наявність або відсутність в особи володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

У постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам [постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)].

Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

У доктрині цивільного права всі способи захисту прийнято поділяти на декілька груп залежно від того, які відносини склалися між сторонами спору. З огляду на це найчастіше їх поділяють на речові та зобов`язально-правові.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо сторони не перебували в договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [див. висновки, викладені у пунктах 08-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Такі способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин його можна пред`явити лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою в договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.

Речове право захищають за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме собою зобов`язального правовідношення.

Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.

Якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не можна заявити, а право власника слід захищати за допомогою зобов`язально-правових способів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20).

З огляду на викладене договірний характер правовідносин між сторонами спору унеможливлює застосування до них положень статті 391 ЦК України.

Отже, звертаючись до суду із негаторним позовом, відповідна особа повинна довести наявність у неї права власності на майно, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні яким є предметом спору, а також неправомірність дій відповідача стосовно використання такого майна.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19).

Відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову (такий висновок викладений у пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №916/3146/17).

Позивач фактично підтверджує своє право власності на спірне майно такими доказами: таблицею Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області з переліком транспортних засобів, у якій зазначено види машин, а саме: трактор колісний (тринадцять штук), самохідне шасі (дві штуки), (причіп одинадцять штук), трактор гусеничний (чотири штуки), комбайн зернозбиральний (чотири штуки), косарка самохідна (одна штука), та зазначено що власник - СТОВ "Україна-1", та листом РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях № 31/31/14-4460-2025 від 23.04.2025, згідно якого станом на 22.04.2025 згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів за СТОВ "Україна-1" (код ЄРДПОУ 05527717), зареєстровано транспортні засоби. У таблиці зазначено двадцять одиниць транспортних засобів, а саме: КАВЗ 685М (одна штука), ГАЗ, 5312 (одна штука), САЗ, 3507 (сім штук), ГАЗ, 53 (дві штуки), ВАЗ, 2121 (одна штука), ГАЗ, 5204 (одна штука), УАЗ, 469Б (одна штука), ГАЗ, 5201 (дві штуки), ЗИЛ-ММЗ, 555 (одна штука), ЗИЛ-ММЗ, 4502 (одна штука), ЛУАЗ. 969М, (одна штука), КМЗ, ДНЕПР 11 (одна штука), також надана інформація про дату реєстрації, марку моделі ТЗ, V двигуна, рік випуску.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України).

Набуття права власності юридичною особою на підставі правочину є найбільш поширеним способом набуття такого права.

Згідно зі статтею 34 Закону України "Про дорожній рух" державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 зазначено про те, що як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу (п.7.13).

Правовий аналіз вказаних вище норм права свідчить про те, що реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не впливає на набуття права власності на нього.

Таким чином, позивач мав довести, що спірні транспортні засоби входили до складу майна радгоспу "Україна", в процесі реорганізації останнього набуті СВАТ "Україна" та в подальшим набуттям позивачем внаслідок правонаступництва.

З наявного в матеріалах справи уточненого пайового фонду - Переліку майна СТОВ "Україна-1" станом на 01.04.2002, затвердженого Загальними зборами співвласників (протокол №1 від 01.09.2002) достеменно не вбачається, що до складу Переліку входить саме те майно, яке є предметом спору.

Докази прийняття спірного майна на баланс СТОВ "Україна-1" в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням зазначеного позивачем не доведено факту наявності у нього суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, який потребує судового захисту. Надані позивачем докази достеменно не підтверджують наявність у СТОВ "Україна-1" прав власника або законного користувача спірного майна. Також позивачем не підтверджено факт вчинення відповідачами протиправних дій щодо майна позивача чи вчинення ними перешкод у здійсненні правомірного управління чи розпорядження майном.

Оскільки позивачем не доведено факту набуття права власності на транспортні засоби, перераховані в позові, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Недоведення позивачем права власності на майно є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 зазначеного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

В пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин. Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

Відтак, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження здійснення відповідачем перешкод у реалізації права власності належним йому майном.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України".

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" до ОСОБА_1 та до Приватного підприємства "Серебрійське" про усунення перешкод в управлінні, користуванні та розпорядженні рухомим майном, про усунення перешкод в користуванні майном є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У заяві (б/н від 14.01.20260 (вх.канц. № 01-34/398/25) представником відповідачів заявлено до стягнення 78 000,00 грн витрат понесених на правничу допомогу, з яких 40 000,00 грн витрати на правничу допомогу Томая С.І. та 38 000,00 грн витрати на правничу допомогу ПП "Серебрійське".

За змістом статті 123 ГПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-6 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення витрат відповідачів на оплату правничої допомоги до суду від позивача не надходило.

Разом з тим, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою та необхідною.

Крім того, слід вказати, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:

1) за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);

2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;

4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Разом з тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Так, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу Томаєм С.І. подано договір № LE-48 про надання правничої допомоги від 16.04.2025, Акт № 2 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13.01.2026 на сумі 40 000,00 грн, квитанцію до платіжної інструкції від 14.01.2026 на суму 40 000,00 грн, ордер надання правничої допомоги серії АВ №1220592 від 31.07.2025.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу ПП "Серебрійське" подано договір № LE-111 про надання правничої допомоги від 31.07.2025, Акт № 1 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13.01.2026 на сумі 38 000,00 грн, квитанцію до платіжної інструкції від 14.01.2026 на суму 38 000,00 грн, ордер на дання правничої допомоги серії АВ №1220592 від 31.07.2025.

Згідно з умовами пункту 4.3 Договорів при розрахунку вартості правничої допомоги, враховується час, витрачений Виконавцем, для виконання умов цього договору.

Сторони погодились, що вартість однієї години роботи Виконавця в робочий день складає 4 000,00 грн. Під робочим часом, у цьому випадку, розуміється, час з 9-00 годин до 18-00 годин у робочі дні, визначені згідно чинного трудового законодавства України У разі надання Виконавцем правничої допомоги, на вимогу Замовника, в неробочий час, то вартість однієї години роботи Виконавцем складає 6 000,00 грн.

За результатами надання правничої допомоги складається акт здачі - приймання наданих послуг, що підписується сторонами В акті здачі - приймання наданих послуг вказується обсяг наданої Виконавцем правничої допомоги, витрачений час та вартість Акт здачі - приймання наданих послуг передається Замовнику Виконавцем особисто в руки або надсилається поштою (в тому числі електронною) за реквізитами визначеними розділом 10 цього Договору (п. 4.4 Договорів).

Згідно п. 4.5 Договорів Акт здачі - приймання наданих послуг вважається підписаним, якщо протягом 3 днів з моменту його отримання Замовником, останній не надав Виконавцю письмові аргументовані заперечення на акт здачі - приймання наданих послуг.

Отже, витрати ОСОБА_1 (відповідача 1) на професійну правничу допомогу становлять 40 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу Приватного підприємства "Серебрійське" (відповідача 2) становлять в сумі 38 000,00 грн.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Водночас дослідивши Акт № 2 від 13.01.2026 щодо надання професійної правничої допомоги Томаю С.І. судом встановлено, що надані юридичні послуги складаються наступного:

1. Надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта тривалістю 30 хв. на суму 2 000,00 грн;

2. Опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву у справі № 902/838/25 через систему "Електронний суд" тривалістю 2,30 год. на суму 10 000,00 грн;

3. Підготовка та формування через систему "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив у справі № 902/838/25 тривалістю 1,30 год. на суму 6 000,00 грн;

4. Написання та подання через систему "Електронний суд" заперечення на додаткові матеріали до справи у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000,00 грн;

5. Підготовка та подання 3-х адвокатських запитів тривалістю 30 хв. на суму 2 000,00 грн;

6. Формування та подання 3-х клопотань про долучення письмових доказів у справі №902/838/25 тривалістю 1 год. на суму 4 000,00 грн;

7. Підготовка на формування через систему "Електронний суд" письмового виступу у судових дебатах у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000,00 грн;

8. Участь представника позивача у 5-ти судових засіданнях (загальний час перебування представника відповідача в суді в межах цієї справи) тривалістю 2,30 год. на суму 10 000,00 грн.

Загальна вартість робіт (послуг) становить без ПДВ: 40 000,00 грн.

Сторони підтверджують, що послуги надані в повному обсязі і належної якості, а тому претензій та зауважень щодо виконання умов, передбачених Договором, одна до одного не мають.

Метою надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу є встановлення судом причинно-наслідкового зв`язку між обсягом наданої правничої допомоги та предметом спору у справі, а також вчиненими процесуальними діями в інтересах сторони, які спрямовані на захист або представництво її інтересів під час розгляду справи судом.

Дослідивши долучений акт, судом враховано, що надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта охоплюється змістом опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву.

При цьому, послуги з підготовки та подання 3-х адвокатських запитів є необхідними для належного виконання адвокатом договору з надання правничої допомоги щодо юридичного супроводу.

З урахуванням чого, достатньо обґрунтована вартість правничої допомоги на думку суду становить 36 000,00 грн.

Вартість правничої допомоги у іншій частині є необґрунтованою.

Тому, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн слід залишити за Томаєм С.І. (відповідачем 1).

Також, розглянувши Акт № 1 від 13.01.2026 наданих послуг з правової допомоги ПП "Серебрійське", судом встановлено надання наступних послуг:

1. Надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта тривалістю 30 хв. на суму 2 000,00 грн;

2. Опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву у справі № 902/838/25 через систему "Електронний суд" тривалістю 2,30 год. на суму 10 000,00 грн;

3. Підготовка та формування через систему "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив у справі № 902/838/25 тривалістю 1,30 год. на суму 6 000,00 грн;

4. Написання та подання через систему "Електронний суд" заперечення на додаткові матеріали до справи у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000,00 грн;

5. Формування та подання 3-х клопотань про долучення письмових доказів у справі №902/838/25 тривалістю 1 год. на суму 4 000,00 грн;

6. Підготовка на формування через систему "Електронний суд" письмового виступу у судових дебатах у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000,00 грн;

7. Участь представника позивача у 5-ти судових засіданнях (загальний час перебування представника відповідача в суді в межах цієї справи) тривалістю 2,30 год. на суму 10 000,00 грн.

Загальна вартість робіт (послуг) становить без ПДВ: 38 000,00 грн.

Сторони підтверджують, що послуги надані в повному обсязі і належної якості, а тому претензій та зауважень щодо виконання умов, передбачених Договором, одна до одного не мають.

Суд зазначає, що надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта охоплюється змістом опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву.

З урахуванням чого, на думку суду, достатньо обґрунтована та підтвердження доказами вартість правничої допомоги становить на рівні 36 000,00 грн яка підлягає стягненню з позивача.

Судові витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн слід залишити за ПП "Серебрійське" (відповідач 2).

Таким чином, суд частково покладає на позивача понесені відповідачами 1, 2 судові витрати на професійну правничу допомогу відповідно до встановлених судом обставин.

Відповідно до частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 3 028,00 грн у відповідності до ст. 129 ГПК України, залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10-15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви залишити за позивачем.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" (вул. Соборна, 258, с. Серебрія, Могилів-Подільський р-н, Вінницька обл., 24026, код - 05527717) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_11 ) 36 000,00 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн. залишити за відповідачем 1.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" (вул. Соборна, 258, с. Серебрія, Могилів-Подільський р-н, Вінницька обл., 24026, код - 05527717) на користь Приватного підприємства "Серебрійське" (вул. Соборна, 258, с. Серебрія, Могилів-Подільський р-н, Вінницька обл., 24026, код - 34733199) 36 000,00 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Понесені Приватним підприємством "Серебрійське" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн залишити за відповідачем 2.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Примірник повного судового рішення направити учасникам в зареєстровані електронні кабінети в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд".

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 26 січня 2026 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи