ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2026 р. Справа№ 910/1243/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,

представників сторін:

представників сторін:

від позивача: Лисов Є.М. (в залі суду),

від відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційні скарги

Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 (повний текст складено 13.10.2025)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 (повний текст складено 24.10.2025)

у справі № 910/1243/25 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд»

до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акула Трейд» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - Компанія) 1 895 063,75 грн, з яких 1 265 292,13 грн основного боргу, 521 138,92 грн інфляційних втрат та 108 632,70 грн 3% річних.

На обґрунтування заявлених вимог Товариство зазначає, що за укладеним 19.03.2024 з ТОВ «Сантор» договором про відступлення права вимоги набуло право вимоги, що належать первісному кредитору до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» (боржника) згідно з договором поставки №723/з від 27.10.2020 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

У березні 2025 року Товариство подало заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просило стягнути з Компанії 634 272,25 грн основного боргу, 56 006,81 грн 3% річних та 279 741,60 грн інфляційних втрат, а всього - 970 020,66 грн.

18.03.2025 у судовому засіданні ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв до розгляду заяву Товариства про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим новою ціною позову є 970 020,66 грн.

06.10.2025, після ухвалення рішення від 30.09.2025, Товариство сформувало у системі «Електронний суд» заяву, що в ній ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Компанії 52 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивач надав (у копіях): договір про надання правничої допомоги №214 від 20.03.2024, укладений ним з Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Голдрейн Партнерс»; додаткову угоду №1 від 25.01.2025 до договору; рахунки на оплату №001270 від 12.12.2024 на суму 32 000,00 грн, №001373 від 18.03.2025 на суму 12 000,00 грн, №001410 від 01.05.2025 на суму 4 000,00 грн, №001483 від 22.07.2025 на суму 4 000,00 грн; актів виконаних робіт №001376 від 18.03.2025 на суму 32 000,00 грн, №001373 від 18.03.2025 на суму 12 000,00 грн, №001410 від 01.05.2025 на суму 4 000,00 грн, №001483 від 22.07.2025 на суму 4 000,00 грн; ордер на надання правничої допомоги серії АІ №1806961 від 29.01.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН №1304 від 04.11.2017.

Позиції учасників справи.

Компанія у відзиві на позовну заяву проти заявлених Товариством вимог заперечила та зазначила, що Товариство не довело заявлену до стягнення суму боргу і не надала доказів її виникнення.

За доводами Компанії, позовна заява стосується конкретного договору No723/з від 27.10.2020, видаткові накладні стосуються договору №723/з, розрахунки стосуються договору поставки No723/з, а договір про відступлення права вимоги стосувався загальної заборгованості по двох договорах - No723/з від 27.10.2020 та No923/з від 27.10.2021.

На думку відповідача, надані до матеріалів справи тільки копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних не в повній мірі відповідають веденню бухгалтерського обліку та не підтверджують заборгованість (необхідний пакет документів згідно з п. 5.4 договору не доданий до матеріалів справи). Так само до матеріалів справи не надано доказів несплати Компанією коштів позивачу за поставлений товар, а отже позивач не довів заборгованість.

Компанія зауважує, що позивач просить стягнути заборгованість за видатковими накладними з 25.11.2021, 29.11.2021, 30.11.2021, 03.12.2021, 06.12.2021, 07.12.2021, 08.12.2021, 10.12.2021, 13.12.2021, 14.12.2021, 15.12.2021, 17.12.2021, 21.12.2021, 22.12.2021, а з позовом Товариство звернулося 31.01.2025, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду за вказаними видатковими накладними.

Компанія просить застосувати строк позовної давності за видатковими накладними, за якими строк позовної давності минув, тобто сплив трирічний строк. У той час як позивачу було достеменно відомо про пропущення строку позовної давності під час укладання договору про відступлення права вимоги (видаткові накладні перераховані в договорі і позивачу добре було відомо дати їх складення).

Відповідач також зазначає, що невиконання чи/або прострочення ним зобов`язань сталося чи могло статися з незалежних обставин, які визнані форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Відповідно, відсутні підстави для нарахування згідно ст. 625 ЦК України індексу інфляції та 3% річних. Заявлені позивачем до стягнення інфляційні нарахування та 3% річних є надмірним тягарем для Компанії, складним фінансовим навантаженням для ї діяльності та в той же час не є прямими збитками позивача.

Компанія зазначає, що у найскладніший період життя міста Києва, де велись бойові дії та й досі відбуваються ракетні обстріли міста, зважаючи на складнощі, з об`єктивних причин, які не залежать від Компанії, тільки зараз поступово відновлює будівництво, а тому просить надати цьому належну оцінку під час вирішення питання щодо стягнення інфляційних та 3% річних з Компанії у разі задоволення позову та зменшити таке стягнення.

Відповідач також зауважує, що позивач невірно розрахував індекс інфляції та 3% річних, зважаючи на недоведену суму заборгованості заявлену у позові.

Щодо коштів на правову допомогу, які просить стягнути позивач, Компанія, посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 01.09.2019 у справі №915/237/18 та Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц, зазначила, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо встановить, що розмір гонорару є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Компанія вважає, що спір у цій справі не є складним, предмет позову та зібрані документи не потребують багато часу та зусиль, та в нинішніх умовах війни країни та складності ведення господарської діяльності заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є завищеною.

Враховуючи зазначене, Компанія просила надати правову оцінку заявленому розміру витрат позивача та у разі задоволення позову зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Товариство надало відповідь на відзив, в якій проти викладених у відзиві доводів відповідача заперечило.

Позивач зазначив, що мотивувальна частина позову стосується належного виконання спірного договору поставки №723/з від 27.10.2020, у зв`язку з чим він реалізував право в порядку ст. 46 ГПК України на зменшення розміру позовних вимог та приведення останніх у відповідність до правовідносин, що виникли внаслідок договору поставки. Позивач наголосив, що надав вичерпний перелік документів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості, в той час як відповідач, стверджуючи про відсутність боргу, не надав жодного доказу.

Позивач також послався на перехідні і прикінцеві положення ЦК України, якими визначений ст. 256 цього Кодексу строк позовної давності був продовжений на дію карантину, а в подальшому зупинений на час дії воєнного стану. Товариство вважає, що поданий ним позов є таким, що заявлений у визначений законом строк та наголосив, що посилання Компанії на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є самостійним і безумовним підтвердженням настання форс-мажорних обставин, а інших доказів у розумінні ст. 76, 77 ГПК України, які підтверджували би існування форс-мажорних обставин в контексті належного виконання умов спірного договору поставки, відповідач до матеріалів справи не долучив.

Крім того, позивач зазначив, що вимоги відповідача про зменшення розміру компенсаційних втрат, нарахованих та заявлених до стягнення в порядку ст. 625 ЦК України, є безпідставними, оскільки такі нарахування за своєю суттю і змістом є акцесорним зобов`язанням, а не штрафною санкцією, а тому не можуть бути зменшенні судом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 позовну заяву Товариства до Компанії про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства 634 272,25 грн основного боргу, 55 915,19 грн 3% річних, 279 741,60 грн інфляційних втрат та 11 639,15 грн судового збору.

Суд встановив, що починаючи з 19.03.2024 кредитором у зобов`язанні за договором поставки №723/з від 27.10.2020 та за відповідними видатковими накладними є Товариство. Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які спростовували б заявлені позовні вимоги. При цьому суд відхилив доводи відповідача про те, що позивач не подав суду жодних доказів несплати Компанією спірної заборгованості за поставлений товар за договором поставки №723/з від 27.10.2020. Встановивши факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем зобов`язань за договором в частині повної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 634 272,25 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за визначений позивачем період, суд дійшов висновку, що позивач невірно визначив початок періоду прострочення, а тому за розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягають 3% річних в сумі 55 915,19 грн, в іншій частині ці вимоги не можуть бути задоволені. У той же час, за висновком суду, це не вплинуло на розрахунок інфляційних втрат, оскільки з урахуванням методики їх розрахунку, нарахування здійснюється не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначив, що основна заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар виникла за період з грудня 2021 року по січень 2022 року і становить 634 272,25 грн. Зауваживши, що у зв`язку з продовженням строків, визначених ст. 257 ЦК України, відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності за заявленими у цій справі вимогами, суд виснував, що станом на дату звернення до суду в Україні строк загальної позовної давності позивач не пропустив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2025, Компанія звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити у позові повністю.

Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним дослідженням обставин справи.

Скаржник зазначає, що відсутність у матеріалах справи доказів передачі позивачем товаросупровідних документів відповідачу свідчить про недоведеність позивачем факту поставки товару за договором.

Апелянт вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів поставки товару за договором на заявлену суму є підставою для відмови у позові, на що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки цій обставині. Крім того, за доводами Компанії, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до матеріалів справи не надано доказів несплати компанією коштів позивачу за поставлений товар, а отже позивач не довів наявність заборгованості.

Скаржник зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами за видатковими накладними з 25.11.2021, 29.11.2021, 30.11.2021, 03.12.2021, 06.12.2021, 07.12.2021, 08.12.2021, 10.12.2021, 13.12.2021, 14.12.2021, 15.12.2021, 17.12.2021, 21.12.2021, 22.12.2021. На думку відповідача, оскільки позов зареєстровано 31.01.2025, то строк позовної давності для звернення до суду пройшов.

Компанія також стверджує, що невиконання чи/або прострочення нею зобов`язань сталося чи могло статися з незалежних обставин, які визнані форс-мажорними обставинами (обставиною непереборної сили), зокрема, листом Торгово-промислової палати України вих. №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, опублікованим на офіційному веб-сайті, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), а тому відсутні підстави для нарахування згідно ст. 625 ЦК України індексу інфляції та 3% річних.

Апелянт зауважує, що заявлені позивачем до стягнення індекс інфляції та 3% річних є надмірним тягарем для Компанії, складним фінансовим навантаженням для її діяльності та, в той же час, не є прямими збитками позивача.

Одночасно Компанія наголошує на тому, що, зважаючи на недоведену суму заборгованості, заявлену у позові, позивач невірно розрахував індекс інфляції та 3% річних.

Позиції учасників справи.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

У відзиві Товариство також зазначило, що докази (документи) на підтвердження судових витрат, фактично понесених ним у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а також докази на підтвердження обсягу послуг із надання професійної правничої допомоги будуть надані після їх здійснення і підписання актів приймання-передачі правової допомоги, але не пізніше 5 днів після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції у справі.

Позивач повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, буде складатися із витрат на професійну правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги №214 від 20.03.2024, укладеним Товариством з АО «ЮФ «Голден Партнерс», орієнтовно у розмірі 16 000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1243/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 до надходження матеріалів справи №910/1243/25.

17.11.2025 матеріали справи №910/1243/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 апеляційну скаргу Компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/1243/25 залишено без руху. Надано Компанії строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 17 458,72 грн у встановленому порядку. Попереджено Компанію, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

05.12.2025 від представника скаржника на виконання вказаної ухвали надійшла заява з доданими до неї доказами сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (платіжна інструкція №1344 від 26.11.2025).

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення у справі №910/1243/25 задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. В іншій частині заяви Товариства про ухвалення додаткового рішення у справі №910/1243/25 відмовлено.

Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом фактичні обставини справи не є безумовною підставою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача саме у розмірі 52 000,00 грн, адже цей розмір має бути документально обґрунтований, відповідати критерію розумної дійсності та необхідності таких витрат. Тому, беручи до уваги те, що суду необхідно надати оцінку розміру витрат сторони на правничу допомогу з урахуванням всіх аспектів і категорії складності справи, враховуючи предмет спору та заявлені позовні вимоги у співвідношенні до заявлених витрат на правову допомогу, беручи до уваги надані позивачеві послуги та зважаючи на обсяг і зміст наданих позивачем під час судового розгляду справи №910/1243/25 процесуальних документів, суд дійшов висновку, що зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 20 000,00 грн від попередньо заявленої суми, яка є завищеною, відповідатиме критерію пропорційності і розумності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2025, Компанія звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу повністю.

Скаржник зазначає, що у порядку, передбаченому нормами ГПК України, Компанія подавала клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо встановить, що розмір гонорару є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Компанія вважає, що спір у цій справі не є складним, не потребує багато витраченого часу, тобто заявлена сума не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат в нинішніх умовах війни країни та складності ведення господарської діяльності, відповідно заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є завищеною. Враховуючи зазначене, Компанія просила суд надати правову оцінку заявленому розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу та зменшити їх. Натомість суд належно не врахував клопотання Компанії про зменшення витрат на правову допомогу.

Позиції учасників справи.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Товариство зазначило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які воно понесло та які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, буде складатися із витрат на професійну правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги №214 від 20.03.2024 орієнтовно у розмірі 16 000,00 грн. Товариство повідомило, що докази (документи) на підтвердження судових витрат, фактично понесених ним у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а також докази на підтвердження обсягу послуг із надання професійної правничої допомоги будуть надані після їх здійснення і підписання актів приймання-передачі правової допомоги, але не пізніше 5 днів після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції у справі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 13.11.2025 апеляційну скаргу Компанії на додаткове рішення передано колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1243/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Компанії на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 до надходження матеріалів справи №910/1243/25.

17.11.2025 матеріали справи №910/1243/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Компанії на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/1243/25. Розгляд справи призначено на 14.01.2026. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/1243/25. Постановлено здійснювати розгляд апеляційних скарг Компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/1243/25 в одному апеляційному провадженні. Розгляд справи призначено на 14.01.2026. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Розгляд клопотань.

13.01.2026 Компанія сформувала у системі «Електронний суд» заяву, у якій просила відкласти розгляд справи № 910/1243/25 на інший день у зв`язку зі звільненням з роботи юриста, який здійснював представництво у цій справі, та наступним призначенням і вступом у цю справу іншого представника та необхідністю йому ознайомитись з матеріалами даної справи для надання професійної правничої допомоги.

Розглядаючи подану Компанією заяву (сформовану представником адвокатом Мазнєвою С.Г.), суд встановив, що у якості додатків до неї заявник надав ордер серії ВМ №1078562 на ім`я адвоката Мазнєвої С.Г. та докази направлення цієї заяви Товариству.

Колегія суддів також зауважує, що ордер серії ВМ №1078562 на ім`я адвоката Мазнєвої С.Г. видано на підставі договору №170 від 06.10.2025.

Ордер виданий 9.01.2026. Але ані на дату його видачі, ані на дату судового засідання від представниці відповідача Мазнєвої С.Г. клопотання про ознайомлення з матеріалами справи не надійшло.

Також адвокат Мазнєва С.Г. не надала доказів звільнення попереднього представника відповідача Варицького Є.В., який подавав місцевому суду відзив на позов та клопотання про відкладення розгляду справи від 18.03.2025 в порядку самопредставництва (див. т. 1, а. с. 117), як і доказів розірвання договірних відносин з адвокатом Пожидаєвим І.В., котрий брав участь у засіданнях місцевого суду 1.05.2025 та 8.07.2025 як повноважний представник відповідача на підставі ордеру серії АА №1573385 від 1.05.2025 (т. 1, а. с. 146).

Отже, заявник не надав доказів на підтвердження покладених на обґрунтування клопотання, що розглядається, обставин.

Колегія суддів зазначає, що неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин його неявки у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У цьому випадку має місце сукупність підстав для відмови у задоволенні клопотання, що розглядається. Так, його обґрунтування не підтверджено належними доказами і крім того, саме клопотання від імені відповідача подала адвокат, з якою Компанія перебуває у договірних відносинах з 06.10.2025.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04.10.2001 у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника, відповідача та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Суд визнав, що розгляд справи можливо здійснити за відсутності представника відповідача на підставі наявних у ній матеріалів; неявка представника відповідача у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційних скарг, які написані чітко та зрозуміло, без зміни правової позиції відповідача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Щодо апеляційної скарги на рішення від 30.09.2025.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

27.10.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Санпол» (у подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Санстор») (постачальник) та Компанія (замовник) уклали договір поставки №723/з (договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник в порядку і на умовах, передбачених цим договором, протягом 2020-2021 років зобов`язується поставити та передати у власність замовника ізоляційні та полімерні матеріали для об`єктів замовника (товар), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити його вартість, відповідно до умов даного договору.

Кількість товару, його характеристики, обумовлюються у заявках замовника (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору загальна ціна цього договору становить 6 000 000,00 грн, у т.ч. ПДВ (20%) - 1 000 000,00 грн.

Ціна за одиницю товару обумовлена у специфікації на поставку товару (додаток №1 до даного договору) та відображається у видаткових накладних постачальника (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору замовник здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника у строк не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів після дати поставки партії товару постачальником на умовах, передбачених в п. 5.4 цього договору.

За умовами п. 5.1 та 5.2 договору поставка товару здійснюється постачальником протягом не більше 5 календарних днів з дати отримання заявки замовника. Постачання товару відбувається автотранспортом постачальника, за його рахунок, на підставі заявок замовника.

Згідно з п. 5.4 договору датою поставки товару вважається день, в який товар фактично переданий від постачальника до замовника на місце поставки, визначене замовником у заявці, в належній якості, кількості та з необхідним пакетом документів, до якого входять: товарно-транспортна накладна; сертифікат (паспорт) якості виробника; видаткова накладна; гарантійні документи та документи, що гарантують якість та відповідність поставленого.

Замовник зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі, відповідно до розділу 4 цього договору, здійснювати оплату вартості товару; приймати поставлений товар згідно з умовами цього договору (п. 6.1 договору).

Відповідно до п. 6.3 договору постачальник зобов`язаний, зокрема, забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором та заявок замовника.

Пунктом 6.4 договору встановлено, що постачальник має право, зокрема, своєчасно та в повному обсязі отримувати оплату за товар, обумовлену у розділі 3 даного договору.

Сторони несуть відповідальність за виконання передбачених цим договором зобов`язань. Винна у невиконанні зобов`язань сторона зобов`язана компенсувати спричинені збитки іншій стороні відповідно до умов цього договору (п. 7.1 договору).

Відповідно до п. 11.6 договору невід`ємним додатком до цього договору є додаток №1 - специфікація на поставку товару.

Цей договір набирає чинності з дати його укладання обома сторонами і діє до 31.12.2021, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов`язань (п. 11.1 договору).

24.02.2021 та 18.05.2021 сторони підписали додаткові угоди №1 та №2 до договору поставки №723/з, в яких у зв`язку із зміною номенклатури товару виклали специфікацію у новій редакції.

У специфікації сторони погодили перелік товару - 793 одиниці, їх найменування та номенклатуру (найменування ресурсу), одиницю вимірювання - штуки / погонний метр та ціну без ПДВ.

09.09.2021 сторони підписали додаткову угоду №3 до договору поставки №723/з, за умовами п. 1 якої у зв`язку зі збільшенням кількості об`єктів будівництва та зміною ціни договору сторони домовились викласти п. 3.1 договору в наступній редакції: «Загальна ціна цього договору становить 9 000 000,00 грн, у т.ч. ПДВ (20%) - 1 500 000,00 грн».

ТОВ «Санпол» (нова назва - ТОВ «Санстор») поставило Компанії обумовлений договором поставки №723/з товар на загальну суму 660 331,44 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових та товарно-транспортних накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень і скріплених печатками.

Відповідач оплату отриманого товару здійснив частково, у зв`язку з чим у нього виник борг в сумі 634272,25 грн.

19.03.2024 ТОВ «Санстор» (попереднє найменування - ТОВ «Санпол») як первісний кредитор та Товариство як новий кредитор на підставі ст. 512- 519 ЦК України уклали договір про відступлення права вимоги (далі - договір відступлення), за умовами п. 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги, що належать первісному кредитору, до Компанії (боржник) згідно з договором поставки №723/з від 27.10.2020 та договором поставки №923/з від 27.10.2021, укладеними між первісним кредитором і боржником (далі - «договір») на загальну суму 1 265 292,13 грн за видатковими накладними, зокрема: №5875 від 25.11.2021 на суму 9517,81 грн; №5877 від 25.11.2021 на суму 13410,00 грн; №5878 від 25.11.2021 на суму 1809,00 грн; №5871 від 25.11.2021 на суму 1378,92 грн; №5936 від 29.11.2021 на суму 2760,00 грн; №5934 від 29.11.2021 на суму 35577,00 грн; №5937 від 29.11.2021 на суму 2760,00 грн; №5970 від 30.11.2021 на суму 7840,80 грн; №6039 від 03.12.2021 на суму 94932,00 грн; №6044 від 03.12.2021 на суму 34371,00 грн; №6058 від 06.12.2021 на суму 30150,00 грн; №6061 від 06.12.2021 на суму 4221,00 грн; №6062 від 06.12.2021 на суму 91800,00 грн; №6090 від 07.12.2021 на суму 3318,00 грн; №6091 від 07.12.2021 на суму 6636,00 грн; №6113 від 08.12.2021 на суму 98064,00 грн; №6115 від 08.12.2021 на суму 35577,00 грн; №6153 від 10.12.2021 на суму 12060,00 грн; №6152 від 10.12.2021 на суму 5049,00 грн; №6151 від 10.12.2021 на суму 1125,00 грн; №6182 від 13.12.2021 на суму 4698,00 грн; №6170 від 13.12.2021 на суму 4845,00 грн; №6171 від 13.12.2021 на суму 4845,00 грн; №6174 від 13.12.2021 на суму 7788,00 грн; №6175 від 13.12.2021 на суму 19656,00 грн; №6191 від 14.12.2021 на суму 1980,00 грн; №6205 від 15.12.2021 на суму 2856,00 грн; №6206 від 15.12.2021 на суму 3036,00 грн; №6207 від 15.12.2021 на суму 33082,92 грн; №6244 від 17.12.2021 на суму 7666,62 грн; №6243 від 17.12.2021 на суму 9313,62 грн; №6282 від 21.12.2021 на суму 15678,48 грн; №6303 від 22.12.2021 на суму 7884,00 грн та №6340 від 28.12.2021 на суму 18586,08 грн.

Відповідно до п. 1.2 договору відступлення первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржника, що виникають із зобов`язань, вказаних в п. 1.1 на визначену в п. 1.1 суму.

За цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошового зобов`язання в розмірі, встановленому п. 1.1 цього договору згідно розміру заборгованості боржника, а боржник зобов`язується сплатити суму, визначену у п. 1.1 договору, новому кредитору (п. 1.3 договору відступлення).

Згідно з п. 1.4 договору відступлення до нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій та інших компенсаційних платежів, право на нарахування та стягнення яких передбачено законодавством за порушення строку сплати грошових зобов`язань боржником.

Одночасно з переходом права вимоги до нового кредитора переходять також права, пов`язані з фактом переходу права вимоги, включаючи право нового кредитора бути позивачем в судах зі стягнення грошових зобов`язань з боржника, вказаних в п. 1.1 (п. 1.5 договору відступлення).

Відповідно до п. 2.1 договору відступлення право вимоги, що відступається за цим договором, визначається розміром грошових зобов`язань боржника, що становлять заборгованість боржника перед первісним кредитором за вказаними в п. 1.1 правовими підставами виникнення грошових зобов`язань.

Первісний кредитор не відповідає перед новим кредитором за невиконання боржником його обов`язку, визначеного в п. 1.1 (п. 3.1 договору відступлення).

Згідно з п. 4.1, 4.2 договору відступлення первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору документи, що підтверджують права вимоги до боржника. Боржник оплачує свій борг новому кредитору на банківські реквізити, що додатково ним повідомляються.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до моменту виконання сторонами всіх своїх зобов`язань (п. 6.1 договору відступлення).

21.03.2024 Товариство як новий кредитор звернулося до Компанії з претензією №20/03-1 від 20.03.2024, в якій повідомило Компанію про зміну кредитора у зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів поставки, та вимагало у боржника сплатити наявну загальну заборгованість в сумі 1 265 292,13 грн за договорами поставки №923/з від 27.10.2021 та №723/з від 27.10.2020.

Компанія залишила претензію без відповіді та виконання.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (ч. 3 ст. 656 ЦК України), дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (ч. 1 ст. 104 ЦК України) чи спадкування (ст. 1216 ЦК України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (ст. 608, 609, 1219 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Суд встановив, що 19.03.2024 ТОВ «Санстор» (попереднє найменування - ТОВ «Санпол») як первісний кредитор та Товариство як новий кредитор на підставі ст. 512-519 ЦК України уклали договір про відступлення права вимоги (далі - договір відступлення), за умовами п. 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги, що належать первісному кредитору до Компанії (боржник) згідно з договором поставки №723/з від 27.10.2020 та договором поставки №923/з від 27.10.2021, укладеними між первісним кредитором і боржником (далі - договір) на загальну суму 1 265 292,13 грн за видатковими накладними, перелік яких наведено у цьому договорі та встановлено вище за текстом цієї постанови.

Відповідно до п. 1.2 договору відступлення первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги до боржника (Компанії), що виникають із зобов`язань, вказаних вище (у п. 1.1 на визначену в п. 1.1 суму).

Отже, починаючи з 19.03.2024 кредитором у договірному зобов`язанні за договором поставки №723/з від 27.10.2020 та за спірними видатковими накладними є Товариство.

Суд встановив, що за умовами договору поставки №723/з від 27.10.2020 ТОВ «Санпол» (у подальшому змінило найменування на ТОВ «Санстор») як постачальник в порядку і на умовах, передбачених цим договором, зобов`язалось поставити та передати у власність Компанії як замовника товар, а Компанія зобов`язалася прийняти та оплатити його вартість відповідно до умов даного договору.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Стаття 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Згідно зі ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

На виконання договору поставки ТОВ «Санпол» (нова назва - ТОВ «Санстор») поставило Компанії обумовлений договором поставки товар на загальну суму 660 331,44 грн.

Компанія відповідно до п. 4.1 договору була зобов`язана здійснити оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника у строк не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів після дати поставки партії товару постачальником на умовах, передбачених в п. 5.4 цього договору.

Компанія оплату поставленого йому за договором поставки товару здійснила частково, у зв`язку з чим у неї виник борг в сумі 634 272,25 грн.

ТОВ «Санстор» (попереднє найменування - ТОВ «Санпол») передало Товариству право вимоги за видатковими накладними: №5875 від 25.11.2021 на суму 9 517,81 грн; №5877 від 25.11.2021 на суму 13 410,00 грн; №5878 від 25.11.2021 на суму 1 809,00 грн; №5871 від 25.11.2021 на суму 1 378,92 грн; №5936 від 29.11.2021 на суму 2 760,00 грн; №5934 від 29.11.2021 на суму 35 577,00 грн; №5937 від 29.11.2021 на суму 2 760,00 грн; №5970 від 30.11.2021 на суму 7 840,80 грн; №6039 від 03.12.2021 на суму 94 932,00 грн; №6044 від 03.12.2021 на суму 34 371,00 грн; №6058 від 06.12.2021 на суму 30 150,00 грн; №6061 від 06.12.2021 на суму 4 221,00 грн; №6062 від 06.12.2021 на суму 91 800,00 грн; №6090 від 07.12.2021 на суму 3 318,00 грн; №6091 від 07.12.2021 на суму 6 636,00 грн; №6113 від 08.12.2021 на суму 98 064,00 грн; №6115 від 08.12.2021 на суму 35 577,00 грн; №6153 від 10.12.2021 на суму 12 060,00 грн; №6152 від 10.12.2021 на суму 5 049,00 грн; №6151 від 10.12.2021 на суму 1 125,00 грн; №6182 від 13.12.2021 на суму 4 698,00 грн; №6170 від 13.12.2021 на суму 4 845,00 грн; №6171 від 13.12.2021 на суму 4 845,00 грн; №6174 від 13.12.2021 на суму 7 788,00 грн; №6175 від 13.12.2021 на суму 19 656,00 грн; №6191 від 14.12.2021 на суму 1 980,00 грн; №6205 від 15.12.2021 на суму 2 856,00 грн; №6206 від 15.12.2021 на суму 3 036,00 грн; №6207 від 15.12.2021 на суму 33 082,92 грн; №6244 від 17.12.2021 на суму 7 666,62 грн; №6243 від 17.12.2021 на суму 9 313,62 грн; №6282 від 21.12.2021 на суму 15 678,48 грн; №6303 від 22.12.2021 на суму 7 884,00 грн та №6340 від 28.12.2021 на суму 18 586,08 грн.

Доводи Товариства про те, що надані до матеріалів справи копії видаткових та товарно-транспортних накладних не в повній мірі відповідають веденню бухгалтерського обліку та підтверджують заборгованість (оскільки необхідний пакет документів згідно з п.5.4 договору не доданий до матеріалів справи), колегія суддів оцінює критично та зазначає таке.

Згідно з п. 5.4 договору поставки датою поставки товару вважається день, в який товар фактично переданий від постачальника до замовника / одержувача на місце поставки, визначене замовником у заявці, з необхідним пакетом документів, до якого входять: товарно-транспортна накладна; сертифікат (паспорт) якості виробника; видаткова накладна; гарантійні документи та документи, що гарантують якість та відповідність поставленого.

До матеріалів справи Товариство надало видаткові та товарно-транспортні накладні, які підписані уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень і/або заперечень, в т.ч. щодо документів, передбачених п. 5.4 договору поставки (зокрема, сертифікатів (паспортів) якості виробника, гарантійних документів та документів, що гарантують якість та відповідність поставленого товару), та скріплені печатками підприємств.

Суд зауважує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Отже, під час розгляду справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо). Підписані постачальником та замовником товарно-транспортні накладні свідчать про реальність руху товару за договором поставки, зокрема, його перевезення постачальником (ТОВ «Санпол») як вантажовідправником замовнику (Компанії) як вантажоодежувачу та його прийняття Компанією.

Щодо доводів Компанії про те, що до матеріалів справи не надано доказів несплати Компанією коштів позивачу за поставлений товар, а отже позивачем не доведена заборгованість, колегія суддів зазначає, що цим Компанія спонукає суд застосувати концепцію негативного доказу, що суперечить принципу змагальності, який спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню в такий спосіб, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Тобто, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Крім того, як доцільно зазначив суд першої інстанції, Компанія, стверджуючи про ненадання позивачем доказів несплати відповідачем заборгованості за поставлений товар за умовами спірного договору, на спростування позову в порядку ст. 80, 165 ГПК України не надала жодних доказів повної чи часткової сплати боргу за поставлений товар, як і не заперечувала сам факт наявності заборгованості.

Щодо доводів Компанії про те, що виконанню грошового зобов`язання за договором перешкоджає введений в Україні режим воєнного стану, який згідно з листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 визнається форс-мажорною обставиною, колегія судді зазначає таке.

Листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Частина 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» визначає, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ст. 218 ГК України,).

А отже в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постановах від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22 Верховний Суд виснував, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і в разі їх виникнення сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила, що військова агресія Російської Федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований «всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 Верховний Суд зазначив, що належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Разом з тим у даному випадку прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань розпочалось до введення в Україні воєнного стану.

Водночас відповідач не навів будь-яких обставин, які перешкоджали б йому оплатити надані послуги як до, так і після початку повномасштабної військової агресії проти України.

При цьому умовами п. 9.3 та 9.4 договору визначено, що якщо виконання зобов`язань за цим договором стає неможливим через форс-мажорні обставини, сторони повинні негайно повідомити одна одну про виникнення форс-мажорних обставин та про припинення їхньої дії. У такому випадку строк виконання зобов`язань за цим договором відкладається пропорційно до часу дії форс-мажорних обставин. Початок та період дій вказаних обставин підтверджує сторона, яка підпала під дію таких обставин, довідкою відповідного органу.

Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у cправі №910/15264/21 звернув увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належного виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно кошти, товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Компанія під час розгляду справи доказів повідомлення первісного кредитора та/або нового кредитора про настання форс-мажорних обставин, у разі їх наявності, в порядку п. 9.3 та 9.4 договору суду не надала, як не надала і жодних доказів об`єктивної неможливості виконати зобов`язання за договором.

Крім того, у разі неможливості через введення воєнного стану в державі здійснювати свою діяльність, Компанія не була позбавлена можливості провести за погодженням з Товариством розстрочення чи відстрочення сплати боргу за договором, але жодних доказів звернення до Товариства з відповідною пропозицією Компанія не надала.

Колегія суддів погоджується з наданою місцевим судом оцінкою відповідних доводів Компанії та вважає, що такі доводи не знайшли свого підтвердження.

Щодо вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних суд зазначає таке.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Оскільки сторони не встановлювали в договорі іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у т.ч. у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Позивач нарахував та заявив до стягнення з Компанії 3% річних у розмірі 56 006,81 грн та інфляційних втрат у розмірі 279 741,60 грн.

Перевіривши наданий позивачем та здійснений судом розрахунок 3% річних за визначений позивачем період, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги Товариства в цій частині підлягають задоволенню частково, оскільки позивач невірно визначив початок періоду прострочення, адже відповідно до ст. 253, 255 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, і зобов`язання може бути виконане до закінчення останнього дня строку, тому, враховуючи зазначене та умови п. 4.1 договору поставки, період прострочення за видатковими накладними від 25.11.2021 починається з 24.12.2021, за видатковими накладними від 29.11.2021 - з 28.12.2021, за видатковими накладними від 30.11.2021 - з 29.12.2021, за видатковим накладним від 03.12.2021 - з 01.01.2022, за видатковими накладними від 06.12.2021 - з 04.01.2022, за видатковими накладними від 07.12.2021 - з 05.01.2022, за видатковими накладними від 08.12.2021 - з 06.01.2022, за видатковими накладними від 10.12.2021 - з 07.01.2022, за видатковими накладними від 13.12.2021 - з 11.01.2022, за видатковими накладними від 14.12.2021 - з 12.01.2022, за видатковими накладними від 15.12.2021 - з 13.01.2022, за видатковими накладними від 17.12.2021 - з 15.01.2022, за видатковими накладними від 21.12.2021 - з 19.01.2022, за видатковими накладними від 22.12.2021 - з 20.01.2022, за видатковими накладними від 28.12.2021 - з 26.01.2022.

А отже до стягнення з Компанії на користь Товариства підлягають 55 915,19 грн 3% річних, в іншій частині ці вимоги задоволенню не підлягають, висновку про що обґрунтовано дійшов суд першої інстанції.

Перевіривши наданий позивачем та здійснений місцевим судом розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що цей розрахунок позивача є арифметично вірним, зазначені вимоги підлягають задоволенню повністю, до стягнення з Компанії на користь Товариства підлягають 279 741,60 грн інфляційних нарахувань.

Щодо зменшення 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає таке.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку посилається Компанія у апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 зробила загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Таким чином, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

З урахуванням наведеного у сукупності колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо наявності підстав для зменшення судом заявлених до стягнення сум нарахувань (інфляційних та 3% річних).

Щодо позовної давності.

Статті 256-258 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто встановлення початку перебігу строку позовної давності здійснюється через оцінку такого суб`єктивного критерію, як встановлення моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право.

Водночас спеціальні правила щодо початку перебігу позовної давності передбачено у ч. 2-7 ст. 261 ЦК України. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У справі №911/1437/17 Велика Палата Верховного Суду 18.12.2018 дійшла таких висновків:

« 76. Разом з тим, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

81. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що в разі, якщо позивачем пред`явлено кілька позовних вимог, то питання про початок перебігу позовної давності, сплив позовної давності та застосування позовної давності має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо».

Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, за змістом якої вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Так, з 12.03.2020 до 01.07.2023 строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину, введеного з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, доповнений Законом №540-ІХ від 30.03.2020); постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 було відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Крім того, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, внаслідок чого строки позовної давності спочатку були продовжені (Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022), а з 30.01.2024 - зупинені (Законом України №3450-ІХ від 08.11.2023) (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Законом України №4434-IX від 14.05.2025 (набрав чинності 04.09.2025) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було виключено.

Тобто, фактично строки позовної давності були зупинені у період з 02.04.2020 по 03.09.2025 (тобто, більше 5 років). Це стосується, зокрема, загального строку позовної давності три роки, передбаченого ст. 257 ЦК України.

А отже у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану, а з 04.09.2025 відповідні положення ЦК України щодо позовної давності були виключені Законом України №4434-IX від 14.05.2025.

У справі, що розглядається, заборгованість за поставлений товар виникла за період з грудня 2021 року по січень 2022 року.

Товариство сформувало у системі «Електронний суд» позовну заяву у справі, що розглядається, 31.01.2025, тобто, станом на дату формування позовної заяви позовна давність за вимогами Товариства не була пропущена.

Отже, підстави застосування строків позовної давності за заявленими у даній справі вимогами відсутні.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 позовну заяву Товариства до Компанії про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства 634 272,25 грн основного боргу, 55 915,19 грн 3% річних, 279 741,60 грн інфляційних втрат та 11 639,15 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

06.10.2025 у системі «Електронний суд» Товариство сформувало заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просить суд ухвалити у справі додаткове рішення, яким стягнути з Компанії на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 52000,00 грн.

З наданих заявником суд встановив, що Товариство (клієнт) уклало з Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Голдрейн Партнерс» (виконавець) договір про надання правничої допомоги №214 від 20.03.2024 (далі - договір) та додаткову угоду №1 від 25.01.2025 до цього договору.

За умовами п. 1.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 25.01.2025) сторони домовились, що клієнт доручає виконавцю, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати клієнту професійну правничу допомогу у судових справах: за позовом клієнта до Компанії про стягнення коштів (заборгованості) за договором №723 від 27.10.2020 та договором про відступлення права вимоги від 19.03.2024; за позовом клієнта до Компанії про стягнення коштів (заборгованості) за договором №923 від 27.10.2021 та договором про відступлення права вимоги від 19.03.2024.

На підставі цього договору клієнт доручає виконавцю вести судові справи в місцевих загальних, господарських, адміністративних судах, апеляційних судах, апеляційних господарських судах, апеляційних адміністративних судах, у Верховному Суді, Конституційному Суді України. Для цього клієнтом надаються виконавцю усі права, які надані законом позивачу, відповідачу, особі, заявникові та скаржникові, зацікавленій особі, потерпілому, підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, цивільному позивачу, цивільному відповідачу, особі, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), свідкові, особі, яка притягається до адміністративної відповідальності та іншим особам, залежно від процесуального статусу в якому перебуває клієнт. У тому числі клієнт надає виконавцю право подавати та підписувати заяви, позовні заяви, скарги, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, ухвал, постанов і інших документів, що є у справі та залучаються сторонами та третіми особами або учасниками процесу до справи, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь в їх дослідженні, заявляти усні та письмові клопотання, заявляти відводи складу суду та державним виконавцям, давати усні та письмові пояснення, підписувати необхідні документи, подавати свої доводи, міркування та заперечення по справі, сплачувати відповідні платежі, отримувати належне клієнтові майно та грошові суми, вчиняти всі інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду повноважень та які, на думку виконавця, будуть доцільними для правильного і ефективного виконання зобов`язань, передбачених цим договором, а також користуватися всіма іншими правами, наданими Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України. Крім того надається право повної або часткової відмови від позову, визнання позову (повністю або в частині), подання зустрічного позову, зміни позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення, постанови, ухвали суду (місцевого, апеляційного та касаційного судів будь-яких юрисдикцій) в касаційній та апеляційній інстанціях, Верховному Суді, пред`являти виконавчий документ, судове рішення за результатами розгляду судової справи до виконання та представляти інтереси клієнта в органах державної виконавчої служби, Державної податкової служби України, Державної казначейської служби України, приймати участь у виконавчому провадженні на всіх його стадіях. За окремим дорученням клієнта виконавець може надати клієнту інші види правничої допомоги, крім передбаченої вище у цьому договорі. Таке доручення клієнта повинно бути оформлено в письмовій формі або засобами електронного зв`язку. Якщо клієнт невідкладно потребує надання правничої допомоги інших видів, ніж передбачені в цьому договорі, а надання доручення в письмовій формі чи засобами електронного зв`язку за конкретних обставин є неможливим, то таке доручення клієнт зобов`язаний надати виконавцю у найближчий можливий строк (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору клієнт приймає на себе наступні зобов`язання: вчасно забезпечувати виконавця всім необхідним для виконання його доручень, передбачених цим Договором, в тому числі документами в необхідній кількості екземплярів, внутрішніми нормативними актами, які регулюють діяльність клієнта, у випадку необхідності робочим місцем, транспортними засобами. При вирішенні спорів клієнта з іншими підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, оперативно надавати повну та достовірну інформацію, що необхідна для врегулювання відповідного спору. Оплачувати отримані послуги у відповідності до умов розділу 4 договору.

Послуги, що надаються виконавцем за цим договором, клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу на банківський рахунок виконавця суми, яка підлягає сплаті за надані послуги. Суми, які вказані в цьому пункті підлягають оплаті клієнтом протягом 5-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку-фактури (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 4.3, 4.4 договору вартість однієї години роботи виконавця становить 2 000,00 грн без ПДВ. Після закінчення кожного календарного місяця чи іншого періоду, в якому були надані послуги, складається акт про надані послуги, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг, деталізація наданих послуг та їх вартість. На письмову вимогу клієнта виконавець може надавати додатки до актів про надання послуг, в яких буде вказано перелік наданих послуг та їх ідентифікація.

Цей договір укладений на невизначений строк (п. 7.1 договору).

Сторони підписали акти виконання робіт:

- №001376 від 18.03.2025 на суму 32 000,00 грн за послуги:

29.01.2025 - підготовка позову ТОВ «Акула Трейд» до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» про стягнення заборгованості за договором поставки №723/з від 27.10.2020, кількістю 7 годин на суму 14 000,00 грн,

30.01.2025 - підготовка та подача позову ТОВ «Акула Трейд» до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» про стягнення заборгованості за договором поставки №723/з від 27.10.2020, кількістю 8 годин на суму 16 000,00 грн,

14.02.2025 - підготовка та подача заяви ТОВ «Акула Трейд» про усунення недоліків позовної заяви у справі №910/1243/25, кількістю 1 година на суму 2 000,00 грн;

- №001373 від 18.03.2025 на суму 12 000,00 грн за послуги:

14.03.2025 - підготовка відповіді на відзив у справі №910/1243/25 та заяви про зменшення позовних вимог (та ціни позову), кількістю 4 годин на суму 8 000,00 грн,

18.03.2025 - підготовка та участь у підготовчому судовому засіданні у справі №910/1243/25 18.03.2025 на 15:00 у Господарському суді міста Києва з урахуванням часу на дорогу, кількістю 2 години на суму 4 000,00 грн;

- №001410 від 01.05.2025 на суму 4 000,00 грн за послуги:

01.05.2025 - підготовка та участь у підготовчому судовому засіданні у справі №910/1243/25 01.05.2025 о 14:45 з урахуванням часу на дорогу, кількістю 2 години на суму 4 000,00 грн;

- №001483 від 22.07.2025 на суму 4 000,00 грн за послуги:

08.07.2025 - підготовка та участь у судовому засіданні у справі №910/1243/25 з урахуванням часу на дорогу, кількістю 2 години на суму 4 000,00 грн.

Виконавець виставив Товариству рахунки на оплату №001270 від 12.12.2024 на суму 32 000,00 грн, №001373 від 18.03.2025 на суму 12 000,00 грн, №001410 від 01.05.2025 на суму 4 000,00 грн, №001483 від 22.07.2025 на суму 4 000,00 грн.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

А отже, згідно із зазначеною нормою гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - у разі фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом у наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість (однієї) години роботи того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але у розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

У визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат, визначене у ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.

У постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №910/429/21 та від 11.11.2022 у справі №909/50/22.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

З огляду на відсутність доказів оплати правничої допомоги суд звертається до висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Так, в абз. 2 та 3 п. 6.5 цієї постанови зазначено, що згідно зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

З огляду на доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом фактичні обставини справи не є безумовною підставою для стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу з відповідача саме у розмірі 52 000,00 грн, адже цей розмір має бути документально обґрунтований, відповідати критерію розумної дійсності та необхідності таких витрат.

Суд надав оцінку розміру витрат Товариства на правничу допомогу з урахуванням всіх аспектів і категорії складності справи, врахував предмет спору та заявлені позовні вимоги у співвідношенні до заявлених витрат на правову допомогу, взяв до уваги надані позивачеві послуги та, зважаючи на обсяг і зміст наданих позивачем під час судового розгляду справи №910/1243/25 процесуальних документів, дійшов висновку, що зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до розміру 20 000,00 грн від попередньо заявленої суми, яка є завищеною, відповідатиме критерію пропорційності і розумності.

Отже, доводи апеляційної скарги Компанії про те, що суд першої інстанції не врахував клопотання Компанії про зменшення витрат на правову допомогу (апеляційний суд відзначає, що таке Компанія навело за текстом відзиву на позовну заяву), не знайшли свого підтвердження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо встановить, що розмір гонорару є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, колегія суддів відзначає, що саме Компанія має довести таке завищення та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Однак Компанія такі доводи нічим не підтвердила та навіть не навела ринкові ціни на такі послуги.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційних скарг витрати за їх подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/1243/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/1243/25 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційних скарг, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 26.01.2026 після виходу судді Алданової С.О. з відпустки.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак