ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2026 Справа № 914/3315/25

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бітрейд Вест», с-ще Івано-Франкове Яворівського району Львівської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані», м. Київ,

про зобов`язання звільнити приміщення шляхом виселення, стягнення 578,90 грн пені та 14 400,00 грн неустойки

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

від позивача: Лєман Н.Г. (в режимі відеоконференції) - представник

від відповідача: Терещенко К.С. (в режимі відеоконференції) - представник

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бітрейд Вест» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані» про зобов`язання звільнити приміщення шляхом виселення, стягнення 578,90 грн пені та 14 400,00 грн неустойки.

Ухвалою суду від 29.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою суду від 27.11.2025 закрито підготовче провадження у справі №914/3315/25 та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.01.2026. в подальшому оголошено перерву до 15.01.2026.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовано простроченням виконання відповідачем обов`язку щодо сплати орендної плати та повернення майна у зв`язку з чим орендарю нараховано пеню на суму простроченої заборгованості та неустойку у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення на підставі частини 2 статі 785 Цивільного кодексу України.

Відповідач не погоджуючись з вимогами викладеними позовній заяві, 15.11.2025 (вх. №29611/25) подав до суду відзив позовну заяву, в якому просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав факту тимчасової несплати орендної плати, що був спричинений ненаданням позивачем актуальних банківських даних для проведення такої оплати. Також, у поданому відзиві, відповідач наводив доводи щодо безпідставності розірвання позивачем Договору оренди, щодо порушення відповідачем обов`язків по Договору оренди щодо пожежної безпеки та фактичного використання більшої площі, щодо неправомірності нарахування пені та неустойки, оскільки, на його думку, відсутня вина відповідача.

В судовому засіданні 15.01.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

01 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бітрейд Вест» (далі «Орендодавець») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮТК» (далі «Орендар») було укладено Договір оренди № 5001531 (далі Договір оренди №5001531 від 01.11.2021), відповідно до умов якого Орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування частину даху адміністративного корпусу площею 15 (п`ятнадцять) кв.м, що знаходиться за адресою: 81070, Львівська обл., Яворівський р-н., смт. Івано-Франкове, вул. Львівська, буд. 55Б (далі Майно), з визначенням меж на відповідній план-схемі, з метою встановлення інфраструктури Орендаря з правом розміщення телекомунікаційного обладнання операторів телекомунікаційного зв`язку, прокладенням антено-фідерної траси, розміщення антено-фідерних пристроїв, прокладення оптоволоконної траси. Наведене Майно було передане 01.11.2025 в оренду, згідно Акта прийому-передачі до Договору оренди №5001531 від 01.11.2021.

Пунктом 7.1. Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021 передбачено, що строк дії договору до 30.10.2024, якщо Сторони письмово не попередили про припинення дії договору за 2 місяці до його закінчення, договір вважається продовженим на той самий строк на тих же умовах.

У відповідності до пп. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3., 2.1.5., 2.1.6, 2.1.7. п. 2.1. Договору оренди №5001531 від 01.11.2021, що Орендар, зокрема, зобов`язаний: використовувати Майно відповідно до положень Договору; дотримуватись на орендованому Майні протипожежних правил (включаючи забезпечення засобами пожежогасіння); підтримувати Майно у належному стані, погоджувати з Орендодавцем заходи щодо переобладнання Майна та комунікаційних систем і мереж, не завдавати шкоди Майну, іншим частинам будівлі та її обладнанню; своєчасно та в повному обсязі сплачувати встановлені Договором платежі; забезпечити наявність комплекту документації та інфраструктуру Орендаря (зокрема, дозвільного характеру); встановити прилади обліку електроенергії, охоронну і пожежну сигналізацію.

Згідно з п. 3.1. Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021, за щомісячне користування Майном Орендар зобов`язаний оплачувати орендну плату, розмір якої з урахуванням індексації становить 2400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 копійок в місяць з ПДВ.

Відповідно до п. 8.1 Договору оренди №5001531 від 01.11.2021, Орендодавець має право на дострокове припинення дії Договору лише у випадках, зокрема, якщо Орендар з власної вини більше, ніж 3 місяці підряд не сплачує платежі визначені цим Договором.

Як зазначає позивач, у зв`язку з використанням відповідачем більшої площі, ніж зазначено в Договорі оренди, що зафіксовано Акті обстеження об`єкта від 07.05.2025, невиконанням зобов`язань протипожежних правил, згідно Акту обстеження об`єкта від 19.05.2025, не сплатою орендної плати більше ніж 3 місяці підряд, Позивач звернувся до Відповідача з попередженням (повідомленням) №1 від 03.06.2025 про дострокове, з 30.06.2025 припинення (розірвання) Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021 та вимогою оплати орендної плати за березень-травень 2025 року.

Відповідач 10.06.2025 отримав попередження (повідомлення) від 03.06.2025 про дострокове з 30.06.2025 припинення (розірвання) Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021, що підтверджується долученим до позовної заяви рекомендованого повідомлення про вручення.

У відповідь на зазначені попередження (повідомлення) від 03.06.2025 про дострокове з 30.06.2025 припинення (розірвання) Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021 та вимоги про оплату орендної плати за березень- травень 2025 року, Відповідач направив Позивачу лист № 4361-25/ЮТК від 16.06.2025, в якому зазначено, що Відповідач не мав актуальних реквізитів Позивача, тому згідно п. 3.12 договору не несе відповідальність за несплату або несвоєчасну сплату платежів.

Відповідно до п. 2.1.9 Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021, Орендар зобов`язаний звільнити Майно не пізніше 30 діб з дати припинення Договору та передати Майно Орендодавцю, в стані, не гіршому, ніж при отриманні в оренду.

Оскільки Відповідач не звільнив приміщення та не повернув (не передав) Майно Орендодавцю протягом 30 діб з дати припинення Договору, а саме: до 03.07.2025, Позивач направив Відповідачу повторне попередження (повідомлення) від 16.07.2025 №16/07-2025 про дострокове припинення (розірвання) договору, в якому попередив (повідомив) про надання додаткового строку для звільнення майна та передачі його Орендодавцю до 31.07.2025.

У відповідності до п. 1.7 Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021, повернення Майна Орендарем Орендодавцю при припиненні дії Договору оформляється відповідним Актом.

У відповідності до п. 3.3. Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021, нарахування орендної плати починається з дати зазначеної в Акті передачі та припиняється датою підписання Сторонами Акту повернення.

Пунктом 4.1. Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021 передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати рахунків з вини Орендаря він сплачує Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Оскільки згідно з п. 3.1. Договору оренди, за щомісячне користування Майном Орендар зобов`язаний оплачувати орендну плату, розмір якої з урахуванням індексації становить 2400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 копійок в місяць з ПДВ, то неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України складає 4800 гривень 00 копійок в місяць.

Оскільки орендна плата була фактично була сплачена 10.07.2025, то позивачем нараховано пеню за прострочення оплати за лютий, березень, квітень, травень 2025 року у розмірі 578,90 грн, також Позивачем нараховано неустойку за прострочення повернення Майна за період липень-вересень 2025р., що складає 14 400,00 грн, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду з матеріально правовою вимогою про стягнення зазначених сум та повернення орендованого майна.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі, що підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 509 ЦК України,- зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу , надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ст. 631 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір оренди.

Факт припинення дії Договору оренди шляхом одностороннього розірвання позивачем підтверджується долученими до матеріалів справи попередженням (повідомленим) № 1 від 03.06.2025 про дострокове припинення (розірвання) договору та повторним попередженням (повідомлення) про дострокове припинення (розірвання) договору з проханням звільнення майна та передачі Орендодавцю майна до 31.07.2025.

Відповідно до п. 2.1.9 Договору оренди № 5001531 від 01.11.2021, Орендар зобов`язаний звільнити Майно не пізніше 30 діб з дати припинення Договору та передати Майно Орендодавцю, в стані, не гіршому, ніж при отриманні в оренду.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. За таких обставин орендна плата може нараховуватися орендодавцем і після закінчення строку дії договору оренди за фактичне користування майном. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 по справі № 924/195/16 та від 11.05.2018 по справі № 926/2119/17.

Відповідно до п. 2.1.9 Договору оренди, Орендар зобов`язаний звільнити Майно не пізніше 30 діб з дати припинення Договору та передати Майно Орендодавцю, в стані, не гіршому, ніж при отриманні в оренду.

У відповідності до п. 1.7 Договору оренди, повернення Майна Орендарем Орендодавцю при припиненні дії Договору оформлюється відповідним Актом.

Разом з тим, на дату подання даної позовної заяви Відповідач не звільнив Майно Позивача та не передав Майно в стані, не гіршому, ніж при отриманні в оренду, доказом чого є відсутність Акту повернення майна.

Згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати. за користування річчю за час прострочення.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 вд 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», застосовуючи приписи статті 785 Цивільного кодексу України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

У розумінні загальних та спеціальних норм права санкція (неустойка), яка передбачена ст. 785 ЦК України, є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. Така неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст. 549 ЦК України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки, як орендаря за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом. строку дії орендних правовідносин. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 по справі № 904/3315/18.

В даному випадку, прострочення виконання обов`язку Відповідача щодо повернення Майна почала свій перебіг з 03.07.2025, згідно з попередженням (повідомленням) від 03.06.2025.

Отже, перевіривши наданий до позову розрахунок неустойки за час фактичного користування орендованим майном за період липень-вересень 2025р., судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню неустойка в сумі складає 14 400,00 грн, тобто у заявленому позивачем розмірі.

Разом з тим, відповідачем було допущено порушення умов Договору оренди щодо повного та своєчасного внесення орендної плати за лютий, березень, квітень, травень 2025 року.

Частина перша статті 762 ЦК України також передбачає, що за найм (оренду) з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У відповідності до п. 3.3. Договору оренди, нарахування орендної плати починається з дати зазначеної в Акті передачі та припиняється датою підписання Сторонами Акту повернення.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 4.1. Договору оренди передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати рахунків з вини Орендаря він сплачує Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Так, відповідно до умов п. 3.11. Договору оренди рахунок орендної плати за лютий 2025р., повинен був бути сплачений до 15.03.2025; за березень 2025р. повинен був бути сплачений до 15.04.2025р.; за квітень 2025р. повинен був бути сплачений до 15.05.2025р.; за травень 2025р. повинен був бути сплачений до 15.06.2025.

Однак, вказані рахунки фактично було сплачено відповідачем 10.07.2025, чим допущено прострочення.

Отже, перевіривши наданий до позову розрахунок пені згідно з п. 4.1. Договору оренди. За прострочення оплати за лютий, березень, квітень, травень 2025 року, судом встановлено, що з відповідача підлягає стягнення пеня в сумі 578,90 грн, тобто у заявленому позивачем розмірі.

Відповідач, як на заперечення позовних вимог стверджує, що прострочення оплати було зумовлено зміною банківських реквізитів Позивача. Однак, позивач надав скріншоти (принтскріни) протоколів з системи «FREDO ДокМен» з датами відправлення та доставлення Відповідачу кожного з рахунків та кожного з Актів за період з грудня 2024р. по липень 2025р., як додатковий доказ наявності у Відповідача вчасно актуальних реквізитів рахунків Позивача та Актів за кожен відповідний місяць оренди.

Так, Позивач впродовж грудня 2024-липня 2025 років через систему «FREDO ДокМен», що є можливостями системи (кореспондується, інтегрована з) «М.E.Dос», що наявна у Відповідача підписував та надсилав відповідачу акти надання послуг, які доставлені відповідачу, що підтверджується відповідним повідомленням про доставку документа адресату:

-Акт за грудень 2024р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений та доставлений Відповідачу 15.01.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

-Акт за січень 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений та доставлений Відповідачу 14.02.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

- Акт за лютий 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений Позивачем 28.02.2025р. та доставлений Відповідачу 03.03.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

-Акт за березень 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений та доставлений Відповідачу 14.04.2025р, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

-Акт за квітень 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений Відповідачу 07.05.2025р. та доставлений Відповідачу 09.05.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

-Акт за травень 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений та доставлений Відповідачу 09.06.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

-Акт за червень 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений Відповідачу 30.06.2025 та доставлений Відповідачу 01.07.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

-Акт за липень 2025р. був створений, підписаний Позивачем, відправлений Відповідачу 08.08.2025 та доставлений Відповідачу 11.08.2025, доказом чого є сам Акт, на якому проставлена електронна печатка Відповідача та скріншот (принтскрін) протоколу з системи «FREDO ДокМен».

Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили.

За змістом ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Суб`єкти електронного документообігу використовують електронні підписи та електронні печатки у випадках, встановлених законодавством, або за домовленістю між відповідними суб`єктами.

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» (ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Згідно ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Статтею 11 названого закону встановлено, що електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження.

У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Згідно із пунктом 15 частини першої статті 1 Закону «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис. Кваліфікованим електронним підписом є удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису; (пункт 23 частини першої статті 1 зазначеного Закону).

Водночас відповідно до частини 1 статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України (постанови Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17, від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20, ухвала Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 914/1003/21).

Згідно з приписами Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (статті 14, 18, 23 Закону).

Відповідач стверджує, що надані ТОВ «Бітрейд Вест» Акти (за період грудень 2024р., січень 2025р., лютий 2025р., березень 2025р., квітень 2025 р., травень 2025р., червень 2025р., липень 2025р.), надіслані з використанням електронної системи документообігу, на його думку, не можуть бути прийняті як доказ, оскільки згідно зі ст.654 Цивільного кодексу України, зміна умов договору повинна вчинятись в такій самій формі, як і договір. Будь-яких письмових змін до Договору оренди щодо використання Сторонами електронної системи документообороту вчинено не було.

З цього приводу суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи містять докази, що документообіг між Позивачем та Відповідачем відбувався в електронній формі, доказами чого є надсилання та отримання рахунків та Актів за період з грудня 2024р. по липень 2025 р., що підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками та доданими до цього пояснення Актами з електронно-цифровими підписами та печатками Позивача та Відповідача.

Тобто, електронний обмін документами спростовуються доводи відповідача про неотримання ним актів та неотримання рахунків з актуальними реквізитами для оплати.

Отже суд сприймає надані позивачем акти наданих послуг, які оформлені відповідно до положень чинного законодавства, містять відомості про господарську операцію, та докази їх надсилання за допомогою програми «M.E.Doc», в якості належних та допустимих доказів їх підписання та надсилання на адресу замовника.

Документообіг між Позивачем та Відповідачем відбувався в електронній формі, доказами чого є надсилання та отримання рахунків та Актів за період з грудня 2024р. по липень 2025 р., що підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками та доданими Актами з електронно-цифровими підписами та печатками .

Тобто, електронний обмін документами (зокрема, рахунками та Актами) між Позивачем та Відповідачем є звичаєм ділового обороту між ними, що спростовує припущення представника Відповідача про неотримання рахунків з актуальними реквізитами для оплати та Актів в електронній формі, та припущення представника Відповідача про оплату за період лютий-травень 2025р. лише після отримання Актів у паперовій формі.

Що стосується доводів відповідача про безпідставність розірвання договору та відсутність його вини у несплаті рахунків, то зазначені заперечення є необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду.

Як вже зазначалося раніше, повідомлення про припинення дії договору відповідач отримав в червні 2025 . Не погоджуючись із підставами дострокового розірвання договору відповідач мав можливість врегулювати питання чинності і продовження дії договору у встановленому законом порядку, проте жодних дій не вчиняв.

Станом на час звернення позивача з даним позовом , дія договору оренди вже припинена і заперечення відповідача щодо підстав дострокового розірвання договору не є предметом дослідження у даному спорі.

У зв`язку з викладеним, враховуючи наведені положення норм чинного законодавства України, беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про визнання обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги.

Щодо стягнення 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем у позовній заяві було заявлено орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 000,00 грн, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Відшкодування витрат позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До правової (правничої) допомоги належать надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ст. 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Судом встановлено, що на підтвердження факту надання правничої допомоги та понесення витрат позивачем на професійну правову допомогу адвоката в сумі 25 000,00 грн ним надано:

Договір про надання правничої допомоги №ПН-03/02-2025 від 03 лютого 2025 року; Додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги №2 від 12.09.2025; платіжну інструкцію №1884 від 27.10.2025 та довіреність №03-02/2025- від 03.02.2025.

Згідно пункту 3 Додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги №2 від 12.09.2025 сторони домовились, що за складення позовної заяви Клієнт оплачує Адвокату 25 000,00 грн до 10 квітня 2025 року але не пізніше ніж до подання позовної заяви до суду.

В силу приписів ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України, сторона може заявити клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в разі неспівмірності відповідних витрат. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В судовому засіданні 15.01.2026 представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання про стягнення судових витрат, просив суд зменшити розмір судових витрат.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постанові Об`єднаної Палати від 02.02.2024 у справі №910/9714/24, зазначав, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, згідно з положеннями ч.4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Відповідно до положень ч.ч. 5,6 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи зі змісту наведених вище положень ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Тобто, у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим, у ч.5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Отже під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч.4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (ст.ст. 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у ст. 126 та ч.ч.5-7,9 ст. 129 ГПК України.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, зокрема, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також, відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що: - не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21); при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц); суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у ст.ст. 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У контексті наведеного вище подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши складність справи, на думку суду, заявлена до стягнення позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи у зв`язку із чим стягненню з відповідача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

З огляду на встановлений статті 79 Господарського процесуального кодексу України стандарт доказування вірогідності доказів, співставивши надані позивачем та відповідачем докази, суд дійшов висновку що докази надані позивачем на підтвердження заборгованості за договором, є більш вірогідними, ніж докази відповідача, надані на її спростування. Слід зазначити, що заперечення відповідача в більшості підтверджуються не доказами, а недоведеними припущеннями. Суд не має підстав відмовляти в позові керуючись лише припущеннями наведеними відповідачем.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010 р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак судовий збір покладається на відповідача в розмірі 6056,00 грн.

Керуючись статтями 10,12.20,73, 74,75, 76,78,79,121,123, 129, 233,236,237,238, 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані» (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 53, ) звільнити та передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Бітрейд Вест» (81070, Львівська обл., Яворівський р-н, селище міського типу Івано-Франкове, вул. Львівська, буд. 55, ) частину даху адміністративного корпусу, що знаходиться за адресою: 81070, Львівська обл., Яворівський р-н., смт. Івано-Франкове, вул. Львівська, буд. 55Б, в стані, не гіршому, ніж при отриманні в оренду за Договором оренди №5001531 від 01.11.2021 та Актом прийому-передачі від 01.11.2021 до договору шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТК» () із займаного приміщення.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Тауер Компані» (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 53, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бітрейд Вест» (81070, Львівська обл., Яворівський р-н, селище міського типу Івано-Франкове, вул. Львівська, буд. 55, ) пеню за несвоєчасну оплату рахунків оренди за лютий, березень, квітень, травень 2025 року у розмірі 578, 90 грн, неустойку за прострочення повернення Майна у розмірі 14 400,00 грн, що загалом складає 14978, 90 грн, судовий збір в розмірі 6056,00 грн та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

3. В задоволенні решти вимог про стягнення судових витрат відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.01.2026.

Суддя Березяк Н.Є.