ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 907/178/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

прокуратури - Баклан Н.Ю. (прокурор відділу Офісу Генерального прокурора),

позивача - Західного офісу Держаудитслужби (далі - Офіс, позивач) - не з`явився,

відповідача-1 - Свалявської міської ради Мукачівського району Закарпатської області (далі - Міська рада, відповідач-1) - не з`явився,

відповідача-2 - Фізичної особи-підприємця Петьовки Романа Петровича (далі - Підприємець, відповідач-2, скаржник) - Орбан Н.Л. (адвокатка),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, третя особа) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємця

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 (головуючий - суддя Матущак О.І., судді Кравчук Н.М., Скрипчук О.С.)

у справі за позовом Керівника Мукачівської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Офісу

до:

1) Міської ради;

2) Підприємця,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Відділення АМК

про визнання недійсним договору як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу однієї сторони; застосування наслідків недійсності.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним договору відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та стягнення грошових коштів.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Прокурор звернувся до суду з позовною заявою до Міської ради та Підприємця, в якій просив:

- визнати недійсним договір про закупівлю від 22.01.2019 №27, укладений Міською радою і Підприємцем;

- стягнути з Підприємця на користь Міської ради 549 752,00 грн, а зі Міської ради одержані нею за рішенням суду 549 752,00 грн стягнути в дохід держави.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- антиконкурентні узгоджені дії Підприємця, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, які встановлені у рішенні Відділення АМК від 19.09.2019 №57/13-р/к, спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору про закупівлю товару від 22.01.2019 №27 на неконкурентних засадах. Вказане не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі;

- оскільки, рішення тендерного комітету Міської ради прийнято з порушенням чинного законодавства, проте вичерпало свою дію виконанням шляхом укладення договору про закупівлю товару з їх переможцем Підприємцем, який виконано сторонами, тому вимоги про визнання недійсними цих торгів не є належним та ефективним способом захисту, оскільки в цьому випадку необхідно оскаржувати сам договір на підставі частини п`ятої статті 13, частини першої статті 203, частинами першою та третьою статті 215, частиною третьою статті 228 ЦК України;

- відтак наявні підстави для повернення Підприємцем грошових коштів, які ним одержані на підставі недійсного правочину та повернення Міською радою цих коштів до державного бюджету.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Закарпатської області (головуючий - суддя Андрейчук Л.В.) рішенням від 10.07.2024 у цій справі у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

2.2. Західний апеляційний господарський суд постановою від 14.11.2024 у цій справі, зокрема, апеляційну скаргу керівника Закарпатської обласної прокуратури задовольнив; рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.07.2024 у справі №907/178/24 скасував; прийняв нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив; визнав недійсним договір про закупівлю від 22.01.2019 №27, укладений Міською радою і Підприємцем; стягнув з Підприємця на користь Міської ради грошові кошти в розмірі 549 752,00 грн, а зі Міської ради одержані нею за рішенням суду грошові кошти у розмірі 549 752, 00 грн стягнув в дохід держави.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Підприємець, посилаючись на ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить, зокрема, про таке:

- передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду;

- скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін;

- здійснити розподіл судових витрат і судові витрати покласти на позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Підприємець у поданій касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема:

- у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №910/10055/20, що лише сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМКУ, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №924/1288/21, що оскільки процедура закупівлі завершується укладенням договору, рішення уповноваженої особи замовника, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору);

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі №381/622/17, від 02.02.2021 у справі №925/642/19 щодо обрання неналежного та неефективного способу захисту;

- у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 08.05.2018 у справі №2а-3847/08/0470, від 04.06.2020 у справі №2а-6995/12/1370, від 03.09.2020 у справі №2а/0370/3412/12, від 26.10.2021 у справі №2а/19251/11/2670, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21, згідно з якими за своєю суттю наслідки, передбачені статтею 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України) [втрата чинності 28.08.2025], є адміністративно-господарськими санкціями, які стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, та які повинні застосовуватись із додержанням строків, встановлених статтею 250 ГК України;

- у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №2а/0370/3414/12, згідно з якою встановлені частиною першою статті 208 ГК України санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, тобто з дня виконання правочину.

4.2. Також скаржник вказує, що за правилами частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України прокурор мав би просити стягнути з відповідача-2 (за наявності у нього умислу) на користь відповідача-1 кошти, а з відповідача-1 в дохід держави поставлене за договором майно (товари), а не суму коштів.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. Перший заступник керівника обласної прокуратури у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

5.2. Від Офісу до Суду надійшли 29.01.2025 пояснення в порядку статті 42 ГПК України, в яких позивач просив:

- прийняти письмові пояснення у справі №907/178/24 до розгляду та врахувати доводи наведені в них під час вирішення справи;

- розгляд справи №907/178/24 здійснити без участі представника Офісу, за наявними у справі матеріалами.

5.3. Від інших учасників справи у визначений строк відзиви на касаційну скаргу до Суду не надійшли.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ З ОГЛЯДУ НА ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

6.1. Суд апеляційної інстанції вказав, що судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи таке:

- Міською радою 06.12.2018 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів із закупівлі «Молоко та вершки» (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2018-12-О6-004160-с), яке розміщено на офіційному порталі державних закупівель на сайті "prozorro.gov.ua" за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UА-2018-12-06-004160-с;

- очікувана вартість предмета закупівлі становила 503 510,00 грн;

- тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома учасниками: Підприємцем і ФОП Галасом Віктором Вікторовичем;

- остаточні тендерні пропозиції становили: Підприємець - 485 675,00 грн; ФОП Галас В.В. - 503 510,00 грн;

- враховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція Підприємця, електронною системою закупівель вона розкрита першою;

- рішенням тендерного комітету Міської ради, оформленим протоколом розгляду тендерних пропозицій від 02.01.2018 №105, вирішено визнати переможцем тендеру Підприємця, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір;

- Міською радою та Підприємцем 22.01.2019 укладено договір №27 про закупівлю товарів (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого предметом Договору є молоко та вершки на загальну суму 485 675,00 грн;

- пунктом 3.1 Договору встановлено, що ціна Договору становить 485 675,00 грн;

- пунктами 7.1-7.9 Договору визначено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 20 банківських днів з моменту отримання товару замовником згідно з накладною. Розрахунки за кожну поставлену партію продукції здійснюється замовником у безготівковому порядку в українській національній валюті - гривнях - шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Датою оплати продукції вважається дата зарахування коштів, сплачених замовником за поставлену партію продукції, на розрахунковий рахунок постачальника. Ціна Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі». Замовник після отримання продукції відповідно до умов взятого бюджетного зобов`язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетник коштів, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством. Одночасно з поставкою продукції, постачальник надає замовнику накладні на оплату, оформлені належним чином (печатка, підпис тощо) за кожним закладом та зведений реєстр накладних за кожним фактуом поставки;

- відповідно до наявних у матеріалах справи платіжних доручень (від 24.02.2020 №70, від 24.02.2020 №91, від 28.01.2020 №18, від 28.01.2020 №11, від 29.01.2019 №22, від 29.01.2019 №49, від 22.02.2019 №71, від 22.02.2019 №126, від 25.03.2019 №130, від 25.03.2019 №204, від 23.04.2019 №176, від 23.04.2019 №269, від 27.05.2019 №334, від 27.05.2019 №229, від 24.06.2019 №286, від 24.06.2019 №408, від 24.07.2019 №324, від 24.07.2019 №505, від 22.08.2019 №380, від 22.08.2019 №603, від 23.09.2019 №408, від 23.09.2019 №669, від 23.10.2019 №452, від 23.10.2019 №726, від 21.11.2019 №790, від 21.11.2019 №504, від 18.12.2019 №850) Міською радою здійснено оплату за Договором на загальну суму 549 752,00 грн;

- натомість зі звіту Міської ради щодо виконання Договору про закупівлю у 2019 році, який затверджений протоколом від 02.03.2020 №47, вбачається, що загальна сума оплат становить 536 946,00 грн;

- додатковою угодою від 24.12.2019 №1 до Договору продовжено строк дії Договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі, але не довше, ніж 29.02.2020. Оплату вирішено здійснювати залежно від реального фінансування видатків замовника;

- додатковою угодою від 22.01.2020 №2 до Договору винесено зміни щодо очікуваної суми закупівлі у 2020 році, розмірі якої становить 97 135,00 грн;

- із видаткових накладних, які долучені до матеріалів справи відповідачем-2, вбачається, що Договір виконано в повному обсязі;

- рішенням Відділення АМК від 19.09.2019 №57/13-р/к (далі - Рішення АМК) за результатами розгляду справи №03-9/2019 дії Підприємця і ФОП Галас В.В. під час участі у торгах з предмету закупівлі товару: ДК 021:2015 - 15510000-6 - «Молоко та вершки», проведених Міською радою, з оголошенням про проведення відкритих торгів UА-2018-12-06-004160-с, визнано антиконкурентними узгодженими діями, які стосуються спотворення результатів торгів, тендерів, що є порушенням пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»;

- Рішенням АМК на Підприємця і ФОП Галаса В.В. накладено штрафи за порушення вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції» в розмірі 20 000,00 грн та 15 000,00 грн відповідно;

- згідно із листом Відділення АМК від 05.01.2024 №63-02/19е Рішення АМК не оскаржувалося.

6.2. Суд апеляційної інстанції вказав, що предметом заявленого позову є вимога прокурора про визнання недійсним Договору та застосування наслідків його недійсності.

6.3. Причиною виникнення спору в цій справі, як зазначив суд апеляційної інстанції, стало питання неналежного витрачання коштів державного бюджету, внаслідок того, що одержувач бюджетних коштів (Міська рада) уклала Договір з Підприємцем, який узгоджував свої дії та пропозиції поза конкурентними засадами, тобто з порушенням приписів пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

6.4. Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, Прокурор посилався на частину третю статті 228 ЦК України як підставу для визнання оспорюваного договору недійсним.

6.5. Суд апеляційної інстанції зазначив, що узгоджені дії учасників закупівлі та відсутність реальної конкуренції, що встановлено у антимонопольній справі, унеможливили прозору та відкриту процедуру торгів ID: UА-2018-12-06-004160-с, чим порушили інтереси держави та суспільства, з огляду на що, встановлене порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання недійсним Договору, укладеного з переможцем закупівлі Підприємцем, відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України.

6.6. Суд апеляційної вказав, що враховуючи встановлене, дії Підприємця та Міської ради з укладення Договору, за встановлених та підтверджених обставин порушення Підприємцем, як учасником закупівлі законодавства про захист економічної конкуренції, підпадають під регулювання положень частини третьої статті 228 ЦК України.

6.7. Суд апеляційної інстанції виснував, що:

- з урахуванням наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України, грошові кошти у розмірі 549 752,00 грн, сплачені відповідачем-1 на виконання недійсного за рішенням суду Договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, підлягають поверненню відповідачем-2 відповідачу-1, а останнім - до державного бюджету;

- позовна вимога Прокурора в інтересах держави в особі позивача про стягнення в кінцевому результаті 549 752,00 грн в дохід держави підлягає задоволенню.

6.8. Суд апеляційної інстанції вказав, що, беручи до уваги зазначене, висновок суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову зроблений за неправильного застосування норм матеріального права, тому з огляду на викладене вище обґрунтування, оскаржуване рішення суду необхідно скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позову Прокурора, поданого в інтересах держави в особі Офісу, та відповідно про задоволення апеляційної скарги прокурора обласної прокуратури.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 13.01.2025 у цій справі, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №907/178/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 04.02.2025 у цій справі зупинив касаційне провадження до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23.

7.3. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.01.2026 у зв`язку з обранням судді Ємця А.А. до Великої Палати Верховного Суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №907/178/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуюча), Бенедисюк І.М., Власов Ю.Л.

7.4. Верховний Суд ухвалою від 12.01.2026 у цій справі, зокрема, поновив касаційне провадження та призначив розгляд касаційної скарги на 20.01.2026.

7.5. Представниця скаржника не наполягала на розгляді клопотання про передачу справи до Великої Палати Верховного Суду України, втім, не відмовлялася від нього.

7.6. Суд протокольною ухвалою від 20.01.2026 постановив розглядати клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду спільно з доводами касаційної скарги.

7.7. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.8. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.9. Відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.7. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.8. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.9. Скаржник, оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції, з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує на постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, що означені у пункті 4.1 цієї постанови.

8.10. Предметом розгляду у цій справі є:

- визнання недійсним Договору, укладеного Міською радою і Підприємцем;

- стягнення з Підприємця на користь Міської ради 549 752,00 грн, а зі Міської ради одержані нею за рішенням суду 549 752,00 грн стягнення в дохід держави.

8.10.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- антиконкурентні узгоджені дії Підприємця, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, які встановлені у рішенні Відділення АМК від 19.09.2019 №57/13-р/к, спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення Договору на неконкурентних засадах. Вказане не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі;

- оскільки, рішення тендерного комітету Міської ради прийнято з порушенням чинного законодавства, проте вичерпало свою дію виконанням шляхом укладення договору про закупівлю товару з їх переможцем Підприємцем, який виконано сторонами, тому вимоги про визнання недійсними цих торгів не є належним та ефективним способом захисту, оскільки в цьому випадку необхідно оскаржувати сам договір на підставі частини п`ятої статті 13, частини першої статті 203, частинами першою та третьою статті 215, частиною третьою статті 228 ЦК України;

- відтак наявні підстави для повернення Підприємцем грошових коштів, які ним одержані на підставі недійсного правочину та повернення Міською радою цих коштів до державного бюджету.

8.11. Предметом розгляду у справі №910/10055/20 було визнання недійсним договору, укладеного за результатами проведення процедури закупівлі.

8.11.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір укладено з порушенням антиконкурентного законодавства, оскільки, процедура закупівлі, за результатами якої укладено договір, супроводжувалася антиконкурентими узгодженими діями, зокрема, відповідача, що встановлено у рішенні Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

8.12. Предметом розгляду у справі №924/1288/21 було визнання недійсною закупівлі та визнання недійсним договору про закупівлю послуг.

8.12.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що замовником безпідставно проведено публічну закупівлю шляхом застосування переговорної процедури на підставі пункту 2 частини другої статті 40 Закону України "Про публічні закупівлі", а тому оспорюваний договір про закупівлю послуг за бюджетні кошти, укладений за результатами закупівлі, проведеної з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі", підлягає визнанню недійсним.

8.13. Предметом розгляду у справі №338/180/17 було:

- стягнення безпідставно одержаних коштів (первісний позов);

- визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду (зустрічний позов).

8.13.1. Первісні позовні вимоги обґрунтовані тим, що будь-яких договірних відносин не існувало, а тому є підстави для перерахованих грошових коштів.

8.13.2. Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідач за зустрічним позовом ухиляється від укладення договору підряду та не сплачує заборгованість.

8.14. Предметом розгляду у справі №905/1926/16 було зобов`язання виконати умови договору, а саме: прийняти виконання зобов`язань за договором шляхом надання актів приймання-передачі електроенергії.

8.14.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем своєчасно не підготовлено, не підписано та не передано позивачу акти приймання-передачі електричної енергії, чим порушено права та охоронювані законом інтереси позивача як виробника за договором. Зазначена бездіяльність створює перешкоди у здійсненні позивачем бухгалтерського обліку господарських операцій з продажу електроенергії, розрахунків податкових зобов`язань перед бюджетом, порушує майнові інтереси останнього, а тому заявлені позовні вимоги є ефективним способом захисту порушеного права.

8.15. Предметом розгляду у справі №569/17272/15-ц було:

- зобов`язання здійснити публікацію про порушення авторських прав на твір на офіційному сайті відповідача;

- стягнення з суму компенсації за використання твору у програмах в загальному розмірі 60 мінімальних заробітних плат.

8.15.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач використав твір без дозволу позивача.

8.16. Предметом розгляду у справі №910/3907/18 було:

- визнання недійсними електронних торгів та їх результатів, оформлених протоколом проведення електронних торгів;

- визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу зерна.

8.16.1. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням визначених Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» повноважень, що полягає в організації та проведенні електронних торгів з продажу належного позивачу спірного майна за відсутності правових підстав для цього.

8.17. Предметом розгляду у справі №381/622/17 було стягнення боргу за договором банківського вкладу та процентів річних.

8.17.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що було укладено договір про банківський вклад в національній валюті із щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу, втім, банк зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.

8.18. Предметом розгляду у справі №925/642/19 було визнання незаконним і скасування рішення міської ради.

8.18.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка знаходиться в адміністративних межах сільської ради та належить до комунальної власності територіальної громади села, однак спірним рішенням відповідач незаконно передав земельну ділянку в оренду третій особі.

8.19. Предметом розгляду у справі №802/470/17-а було визнання недійсним договору поставки та стягненням в дохід держави коштів, що надійшли на рахунок відповідача за вказаним договором.

8.19.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час проведення позапланової виїзної документальної перевірки встановлено взаємовідносини з фіктивним суб`єктом господарювання, відсутність реального здійснення господарських операцій. Крім того, позивач зазначає, що судом винесено вирок, згідно з яким директорку товариства визнано винною за частиною другою статті 28, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України.

8.20. Предметом розгляду у справі №2а-3847/08/0470 було стягнення коштів з відповідача-1 на користь відповідача-2, а з відповідача-2 у доход держави коштів як таких, що одержані за нікчемним правочином.

8.20.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою суду визнані недійсними установчі документи товариства та свідоцтво платника ПДВ з моменту реєстрації з підстав реєстрації юридичної особи на підставну особу, а тому правочин є недійсним у силу приписів статті 207 ГК України.

8.21. Предметом розгляду у справі №2а-6995/12/1370 було визнання недійсним господарського зобов`язання - договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, а також стягнення в дохід держави коштів та передача в дохід держави зазначених вище нежитлових приміщень.

8.21.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень є нікчемним, а тому є підстави для застосування відповідних наслідків.

8.22. Предметом розгляду у справі №2а/0370/3412/12 було визнання дій протиправними щодо виготовлення та розповсюдження (розміщення) друкованих передвиборних агітаційних матеріалів, визнання агітаційного матеріалу на якому зображено кандидата в народні депутати України таким, що порушує вимоги Закону України «Про вибори народних депутатів України» та зобов`язання усунути означене порушення.

8.22.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виявлено порушення виборчого законодавства, а саме на рекламному щиті (біл-борді) зображено кандидата в народні депутати України, що є порушенням Закону України «Про вибори народних депутатів України».

8.23. Предметом розгляду у справі №2а/19251/11/2670 було стягнення в дохід держави коштів, одержаних за договором про поставку сільгосппродуктів вчинених з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку з їх нікчемністю.

8.23.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що договір є нікчемним, а тому є підстави для застосування відповідних наслідків.

8.24. Предметом розгляду у справі №160/14095/21 було:

- застосування наслідки, визначених частиною третьою статті 228 ЦК України, шляхом стягнення коштів, що були отримані за недійсним правочином;

- застосування наслідків, визначених частиною третьою статті 228 ЦК України, шляхом стягнення коштів у дохід держави, як таких що були отримані за недійсним правочином.

8.24.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що в судовому порядку визнано недійсним договір, у зв`язку з чим, на переконання позивача, наявні підстави для застосування наслідків недійсності правочину, які встановлені статтею 228 ЦК України.

8.25. Предметом розгляду у справі №2а/0370/3414/12 було:

- стягнення в дохід держави коштів одержаних за нікчемним правочином, а саме договором купівлі-продажу нерухомого майна;

- стягнення в дохід держави частини приміщення гуртожитку одержаного за нікчемним правочином, а саме договором купівлі-продажу нерухомого майна.

8.25.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вході проведеної документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання податкового законодавства встановлено, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, вчинявся з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, порушує публічний порядок.

8.26. З огляду на викладене вище, Суд, у результаті аналізу змісту судових рішень у цій справі та у справі 910/10055/20, дійшов висновку, що спірні правовідносини у вказаних справах, є схожими, враховуючи предмет позову (визнання договору недійсним), підставу позову (зокрема, встановлення органом АМК порушення відповідачами законодавства про захист економічної конкуренції шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій), нормативно-правове регулювання (зокрема, статті 203, 215 ЦК України).

8.27. Що ж до решти справ означених скаржником (дивись пункт 4.1 цієї постанови), то характер спірних правовідносин у вказаних справах і цій справі, є різними у контексті змістовного критерію, враховуючи предмет позову, підстави позову, нормативно-правове регулювання (дивись пункти 8.5-.8, 8.12-8.25.1). Що ж до способу захисту, то Верховний Суд неодноразово зазначав, що спосіб захисту, його належність, ефективність залежить від характеру спірних правовідносин, предмету та підстав позову.

8.28. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.28.1. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.28.2. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.29. Разом з тим, слід зазначити, що касаційне провадженням у цій справі було зупинено до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23.

8.30. Так, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

«Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч.3 ст.228 ЦК

61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП "Харківзеленбуд", оформленого протоколом від 13.11.2019 №338, та Договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП "ЛСВ "Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" - в дохід державного бюджету (на підставі ч.3 ст.228 ЦК).

62. СКП "Харківзеленбуд" у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону "Про захист економічної конкуренції", зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст.52 Закону "Про захист економічної конкуренції") та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п.4 ч.1 ст.17 Закону "Про публічні закупівлі"), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП "ЛСВ Моноліт" кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.

63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.

64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).

Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК

66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).

68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).

69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.

70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.

72. У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:

- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;

- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;

- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;

- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;

- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.

73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.

Щодо відповідності приписів ч.3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції

74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів

77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення»;

« 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.

91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

А. Щодо винної особи

92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.

96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

97. У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).

98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).

99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави»;

« 103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).

104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч.3 ст.228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст.208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.

105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:

При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Б. Щодо добросовісної сторони правочину

106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП "Харківзеленбуд").

107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.

108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").

111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").

112. СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.

113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова».

8.31. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що застосування судом апеляційної інстанції норми права (частина третя статті 228 ЦК України) не узгоджується з її правозастосуванням об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висновок якої викладено у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 (дивись пункт 8.30 цієї постанови).

8.32. Як встановлено судом першої інстанції прокурор у цій справі також не довів, що:

- спірний правочин [договір про закупівлю товарів (молоко та вершки) укладений у 2019 році] за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства;

- внаслідок укладення спірного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості.

8.32.1. Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

8.33. Об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 постанови від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

8.34. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у цій справі в цілому, узгоджується з правовими висновками об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.

8.35. У свою чергу, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального права та скасував рішення суду першої інстанції, яке в цілому відповідає закону.

8.36. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а тому є підстави для скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

8.37. Таким чином, у силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України касаційну скаргу Підприємця слід задовольнити частково та є підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

8.38. Стосовно клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, слід зазначити таке.

8.38.1. Скаржник не обґрунтував та не мотивував вказане клопотання, фактично здійснивши цитування норм ГПК України.

8.38.2. Крім того, Верховний Суд ухвалою від 13.01.2025 у цій справі не взяв до уваги, зокрема, посилання викладені у касаційній скарзі (нова редакція) передбачені пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України як на підстави касаційного оскарження постанови Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 у цій справі, оскільки, за наслідками усунення недоліків поданої касаційної скарги скаржнику не надається право доповнити її іншими пунктами частини другої статті 287 ГПК України, та й те, що скаржник пропустив строк на подання доповнень до касаційної скарги.

8.38.3. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

8.38.4. Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

8.38.5. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

8.38.6. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

8.38.7. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

8.38.8. Отже, заявлене відповідачем-2 клопотання не містить обґрунтованої належної аргументації наявності підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною шостою статті 302 ГПК України.

8.38.9. З огляду на викладене за доводами клопотання вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання відповідача-2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

8.39. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.40. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.41. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

9.2. За змістом статті 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, ураховуючи частину третю статті 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, частково підтвердилися та є підстави для скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції, а тому касаційну скаргу Підприємця слід задовольнити частково.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на Закарпатську обласну прокуратуру, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу Підприємця задовольнив частково, а оскаржуване судове рішення скасував.

10.1.1. При цьому, Суд урахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо опонента, яка викладена у постанові від 05.10.2022 у справі №923/199/21.

10.2. Поворот виконання постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом не здійснюється за відсутності відповідної заяви та документа, який підтверджував би те, що суми, стягнуті за раніше прийнятим судовим рішенням, списано установою банку (частина шоста статті 333 ГПК України), що не позбавляє скаржника права, за наявності відповідних підстав, звернутися до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, із заявою про поворот виконання рішення (скасованої постанови) у відповідності до приписів частин дев`ятої та десятої статті 333 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 312, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Петьовки Романа Петровича задовольнити частково.

2. Скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 у справі №907/178/24.

3. Залишити в силі рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.07.2024 у справі №907/178/24.

4. Стягнути з Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а, код 02909967) на користь Фізичної особи-підприємця Петьовки Романа Петровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 18 038 (вісімнадцять тисяч тридцять вісім) грн 82 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

5. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов