СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Харків Справа № 922/4302/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Тихий П.В.,

за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова (вх. №2787Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 (ухвалу постановлено суддею Ольшанченко В.І. в приміщенні Господарського суду Харківської області 15.12.2015, повна ухвала складена та підписана 15.12.2025) у справі №922/4302/25

за позовом керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області

до Харківської міської ради,

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,

Релігійної громади руської православної старообрядницької церкви

про визнання недійсним договору та повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.06.2013 № 4994-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Релігійною громадою руської православної старообрядницької церкви, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1159;

- зобов`язати Релігійну громаду руської православної старообрядницької церкви повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1 нежитлову будівлю «А-2», загальною площею 269,1 кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, провулок Сількорівський, 23, а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення.

12.12.2025 Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова звернулася до Господарського суду Харківської області з заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України, усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо, вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь-які реєстраційні дії відносно об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 1 нежитлової будівлі «А-2», загальною площею 269,1 кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, провулок Сількорівський, 23.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 відмовлено у задоволенні заяви Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова від 12.12.2025 про забезпечення позову.

Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4302/25 та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на те, що судом не надано оцінки доводам прокурора, що предметом спору у даній справі є, зокрема, вимога про повернення у комунальну власність нежитлової будівлі «А-2», загальною площею 269,1 кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, провулок Сількорівський, 23. Зазначає, що у разі задоволення позовних вимог Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви втрачає право власності на спірне майно, водночас своєчасне невжиття заходів забезпечення може призвести до відчуження спірного майна на користь третіх осіб, що в свою чергу унеможливить у подальшому виконання рішення суду. Без встановлення обмежень на час розгляду справи фактичний власник спірного нерухомого майна може розпорядитися майном на власний розсуд в будь-який час. Подальше ймовірне відчуження майна на користь інших осіб, передача нерухомого майна в оренду, зміна його призначення (з нежитлового на житлове тощо), поділ, виділ чи об`єднання ускладнить виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Вчинення будь-яких реєстраційних дій з нерухомим майном до закінчення судового розгляду, у разі задоволення позову, призведе до необхідності зміни позовних вимог або вирішення спорів з іншими позовними вимогами та з іншими особами, яким це майно може бути передане в оренду або іншим чином відчужено. Таким чином, наявність у Релігійної громади руської православної старообрядницької церкви правомочностей власника майна вказує на можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, розпорядитись спірним майном на користь третіх осіб. Зокрема, Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви знаючи про наявність судового спору та задоволення позову прокурора, з метою утруднення у майбутньому виконання судового рішення, свідомо може здійснювати дії щодо розпорядження спірним майном та як власник може ініціювати питання щодо зміни призначення та виду його функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова (вх. № 2787 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4302/25; встановлено учасникам справи строк по 13.01.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження, повідомлено, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 20.01.2026; зобов`язано Релігійну громаду руської православної старообрядницької церкви зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

У зв`язку з відсутністю у Релігійної громади руської православної старообрядницької церкви електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі копія вказаної ухвали направлена була їй засобами поштового зв`язку на адресу, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 61093, м. Харків, пров. Сількорівський, 23, проте поштове відправлення повернулося на адресу суду з відміткою «Укрпошта» - «адресат відсутній».

Враховуючи положення ст. 242 ГПУ України Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви була повідомлена судом апеляційної інстанції належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про можливість надати відзив на апеляцій скаргу, а також обов`язок зареєструвати електронний кабінет в ЄСІТС.

Проте, Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви вимоги ухвали щодо реєстрації електронного кабінету в ЄСІТС не виконала; відзив на апеляційну скаргу не надала.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.06.2013 № 4994-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Релігійною громадою руської православної старообрядницької церкви та зобов`язання Релігійної громади руської православної старообрядницької церкви повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю «А-2», загальною площею 269,1 кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, провулок Сількорівський, 23, а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення.

Прокурор вважає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації комунального майна шляхом його викупу орендарем без здійснення невід`ємних поліпшень, без проведення аукціону чи конкурсу, тому договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним, а об`єкт нерухомого майна має бути повернутий Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про відмову у забезпеченні позову суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких він звернувся, а самі лише припущення прокурора, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, та вжиття заходів забезпечення позову, які є неспівмірними та порушують права інших осіб. Крім того, прокурор не довів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не навів обґрунтованого припущення про те, що не вжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення, забезпечення збалансованості інтересів сторін, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям такого заходу прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19 та інших.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1), забороною відповідачу вчиняти певні дії (пункт 2), забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання (пункт 4).

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у частині другій статті 136 ГПК України.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві ефективний захист його порушених чи оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22)

У разі звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вже зазначалось, предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору купівлі продажу нежитлових приміщень та зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради.

Необхідність забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій прокурор обґрунтовує тим, що у разі задоволення позовних вимог РГРПСЦ втрачає право власності на спірне майно та повинна буде його повернути. На думку прокурора, без встановлення обмежень на час розгляду справи фактичний власник спірного нерухомого майна може розпорядитися своєю власністю на власний розсуд в будь-який час. Подальше ймовірне відчуження майна на користь інших осіб, передача нерухомого майна в оренду, зміна його призначення, поділ, виділ чи об`єднання ускладнить виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Прокурор стверджує, що має припущення про існування реальної загрози того, що відповідач, виступаючи зареєстрованим власником спірного майна, може розпорядитись останнім шляхом вчинення дій (правочинів) щодо нього на користь будь-яких третіх осіб та/або вчинити дії щодо зміни об`єкта нерухомого майна (зміна цільового призначення та/або поділ/об`єднання тощо), що, в свою чергу, призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави в межах даної справи, без нових звернень до суду.

Аналізуючи доводи прокурора щодо підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, колегія суддів враховує таке:

- метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення;

- такий спосіб забезпечення позову як заборона вчинення дій є співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки спір є реальним, власником спірного майна є Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви, а відсутність обтяжень не перешкоджатиме зміні речових прав на нерухоме майно, що може стати дійсною перешкодою в ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору;

- сам факт наявності зареєстрованого права власності на нерухоме майно вже свідчить про реальну можливість власника (РГРПСЦ ) вільно розпоряджатися майном;

- існує прямий зв`язок між обраними прокурором заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що вказаний захід забезпечення позову не завдає шкоди Релігійній громаді руської православної старообрядницької церкви адже не позбавляє її прав, зокрема, на володіння та користування майном, а лише тимчасово обмежить право розпорядитися спірним майном, відчужити його третім особам, змінити його призначення, поділити, виділити чи об`єднати.

Заходи забезпечення позову є тимчасовими на період вирішення спору по суті та спрямовані на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті (збереження спірного об`єкта) з метою обмеження вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви під час розгляду справи не скористалася своїм правом на висловлення заперечень та не зазначила, яким чином вжиття наведених заходів та збереження у зв`язку з цим існуючого стану, порушують її права, а також не навела обставин, що в сукупності свідчили б про можливість позивача отримати повний захист оспорюваного права в межах даного судового провадження без нових звернень до суду, якщо позов буде задоволено, але згадані заходи забезпечення позову у цій справі не будуть вжиті судом (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.09.2025 у справі № 914/444/25).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що заявлені прокурором заходи забезпечення позову є пов`язаними із наявністю реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а також направлені на забезпечення ефективного захисту порушених прав позивача у випадку задоволення позовних вимог, пов`язані із предметом розгляду цього спору, є співмірними та адекватними по відношенню до заявлених позовних вимог, такими, що не порушують рівності та збалансованості інтересів сторін оскільки мають тимчасовий характер, та, навпаки, спрямовані на збереження існуючого наразі стану речей, що може слугувати додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позовних вимог, буде реально виконане.

Натомість міркування суду першої інстанції про необхідність надання доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення, направлених на відчуження майна, на думку колегії суддів, є прикладом застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція).

Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Горнсбі проти Греції» (рішення від 19.03.1997) зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Також у рішенні ЄСПЛ від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Конвенцією, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам ЄСПЛ.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені прокурором заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, та наявний зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову і предметом спору, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви прокурора про забезпечення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4302/25 скасувати, та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Керуючись статтями 269 - 271, 275, 280 - 284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4302/25 скасувати.

Заяву Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України, усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо, вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь-які реєстраційні дії відносно об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 1 нежитлової будівлі «А-2», загальною площею 269,1 кв.м, яка розташована за адресою: м. Харків, провулок Сількорівський, 23.

Дана постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців із наступного дня після набрання нею законної сили.

Стягувач: Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова (61004, м. Харків, бульв. Гончарівський, 20, ЄДРПОУ ).

Боржник: Релігійна громада руської православної старообрядницької церкви (61093, м. Харків, пров. Сількорівський, 23, ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя П.В. Тихий