ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3272/25

За позовом: Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Дмитрівська, буд. 63, ) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 15, )

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державне підприємство «Ренійський морський торговельний порт» ( 68800, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м.Рені, вул.Дунайська, 188, )

До відповідача: Приватного підприємства «ТРАНС-ЕКСПО» (68802, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Рені, вул. Кишинівська, буд. 11, )

про стягнення неустойки

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Граненко М.М.

Представники сторін:

Від прокуратури: Ейсмонт С.О. згідно посвідчення, Тунік В.М. згідно посвідчення ;

Від позивача: Стапінський В.О.- в порядку самопредставництва; Кравченко Ю.В. - в порядку самопредставництва; Басюк Т.В. - в порядку самопредставництва

Від третьої особи: не з`явився;

Від відповідача: Гуляєв В.А., Стрельников А.В. - в порядку самопредставництва;

В засіданні брали участь:

Від прокуратури: ЕйсмонтС.О. згідно посвідчення

Від позивача: не з`явився;

Від третьої особи: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився;

Суть спору: Керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України (далі- РВФДМУ) по Одеській та Миколаївській областях звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства (далі ПП) «ТРАНС-ЕКСПО» про стягнення заборгованості з неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування нерухомим майном, що належить до державної власності, у розмірі 20 531 916 грн 66 коп.

Ухвалою суду від 18.08.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №916/3272/25, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.09.2025р. Крім того, залучено до участі у справі як третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство ( далі-ДП) «Ренійський морський торговельний порт». Ухвалою суду від 17.09.2025р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, повідомлено сторін про призначення підготовчого засідання на 04.11.2025р. Ухвалою суду від 04.11.2025р. закрито підготовче провадження у справі 3916/3272 /25 та призначено судове засідання щодо розгляду справи по суті на 25.11.2025р. Ухвалою суду від 25.11.2025р. відкладено судове засідання на 09.12.2025р. Ухвалою суду від 09.12.2025р. відкладено судове засідання на 23.12.2025р. Ухвалою суду від 23.12.2025р. відкладено судове засідання на 06.01.2026р. Ухвалою суду від 06.01.2026р. повідомлено сторін про призначення судового засідання на 16.01.2026р.

Суд вважає за необхідне також зауважити, що ч. 4 ст.11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Закон України Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність прави, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (пункт 124 рішення у справі «Kudla v. Poland» заява № 30210/96, пункт 30 рішення у справі «Vernillo v. France» заява №11889/85, пункт 45 рішення у справі «Frydlender v. France» заява №30979/96, пункт 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland» заява №41431/98, пункт 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» заява №9381/81 та ін.).

Зокрема, у пункті 45 рішення у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96) ЄСПЛ зробив висновок, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків.

У ГПК України своєчасність розгляду справи означає дотримання встановлених процесуальним законом строків або дотримання «розумного строку», під яким розуміється встановлений судом строк, який передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Таким чином, у процесуальному законодавстві поняття «розумний строк» та «своєчасний розгляд» застосовуються у тотожному значенні, зокрема, у розумінні найкоротшого із строків, протягом якого можливо розглянути справу, повно та всебічно дослідити подані сторонами докази, прийняти законне та обґрунтоване рішення. Поняття «розумний строк» вживається не лише у відношенні до дій, що здійснюються судом (розгляд справи, врегулювання спору за участю судді), але й також для учасників справи.

При цьому, вимогу стосовно розумності строку розгляду справи не можна ототожнити з вимогою швидкості розгляду справи, адже поспішний розгляд справи призведе до його поверховості, що не відповідатиме меті запровадження поняття «розумний строк».

Враховуючи викладене, матеріали справи, суд вважає, що у даному випадку справу було розглянуто у розумні строки.

Прокурор у справі позовну заяву підтримує, наполягає на її задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, що надійшла до суду 22.09.2025р.

Позивач- РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, повністю підтримує позицію прокурора, та надав пояснення, що надійшли до суду 19.12.2025р.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ДП «Ренійський морський торговельний порт», письмових пояснень щодо позову до суду не надала. Явку свого представника до суду не забезпечила, про місце, дату та час судових засідань була повідомлена належним чином.

Відповідач ПП «ТРАНС-ЕКСПО», проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 09.09.2025р.

Керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, зазначив, що 21.08.2018р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області ( станом на даний час РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях) (Орендодавець) та ТОВ «ТРАНС-ЕКСПО» ( з 24.06.2019р. ПП «ТРАНС-ЕКСПО») ( Орендар) було укладено Договір оренди №45 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до п.1. умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: складські майданчики причалу №19, №20 вантажного терміналу (інв.№1197, реєстровий №01125809.2ГЯШТОЯ1100) площею 14837,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Рені, вул.Дунайська, 188, що обліковується на балансі ДП «Ренійський морський торговельний порт» (Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що проведена ТОВ «СІНЕРГІЯ ІНВЕСТ» станом на 31.05.2018р. та становить 11 330 000грн.

Зазначений Договір був укладений до набрання чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019р. №157-ІХ, у зв`язку із чим, як зазначає прокурор, строк дії Договору закінчився 21.07.2021р.

16 червня 2021р. Орендодавець видав наказ №979 та прийняв рішення про відмову у задоволенні заяви Орендаря щодо внесення змін до Договору з метою приведення строку дії Договору у відповідність із визначеним Законом України Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019р. №157-ІХ строком, у зв`язку з відсутністю даних про орендоване майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відмовою Балансоутримувача у наданні згоди щодо продовження договору оренди, та повідомив Орендаря про припинення договору по закінченню строку його дії 21.07.2021р. листами від 01.07.2021р. №18-11-03107, від 04.08.2022р. №11-06-01736, від 09.09.2022р. №11-06-02135.

Проте, як зазначає прокурор, ПП «ТРАНС-ЕКСПО» об`єкт оренди не повернуло, акт приймання-передачі не підписало.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.02.2024р. у справі №916/4522/23 визнано Договір оренди №45 від 21.08.2018р. продовженим на тих самих умовах та на той самий строк, тобто, на 2 роки 11 місяців, а саме до 21.06.2024р.

Проте, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025р., залишеною без змін постановою Верховного суду від 01.04.2025р., Господарського суду Одеської області від 08.02.2024р. у справі №916/4522/23 скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Судами встановлено, що договір оренди є припиненим з 21.07.2021р.

Прокурор зазначив, що у зв`язку із невиконанням ПП «ТРАНС-ЕКСПО» свого обов`язку щодо повернення орендованого майна та не підписанням акту повернення з оренди об`єкту оренди, РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях нараховано ПП «ТРАНС-ЕКСПО» неустойку у розмірі 20 531 916 грн 66 коп.

Посилання ПП «ТРАНС-ЕКСПО» на неможливість повернути орендоване майно у зв`язку із знаходженням у складських приміщеннях гороху у кількості 1205, 040 тон, який вилучено та опечатано під час обшуку на виконання ухвали Печерського районного суду м.Києва від 02.10.2023р. по справі №757/43782/23-к та визнано доказами у кримінальному провадженні, прокурор вважає безпідставним, адже, зазначене майно (горох) не є власністю ПП «ТРАНС-ЕКСПО», не прийнято цим підприємством на відповідальне зберігання.

При цьому, прокурор зауважив, що арешт в рамках кримінального провадження №0001799 від 26.09.2023р. накладено саме на сільськогосподарську продукцію грох, а не на нерухоме майно склад №11, і у ПП «ТРАНС-ЕКСПО» відсутні правові підстави для подальшого користування складськими майданчиками причалу №19, №20 вантажного терміналу (інв.№1197, реєстровий №01125809.2ГЯШТОЯ1100) площею 14837,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Рені, вул.Дунайська, 188.

Таким чином, посилаючись на положення ст.785 Цивільного кодексу України, прокурор вважає, що наявні підстави для стягнення з ПП «ТРАНС-ЕКСПО» неустойки у розмірі 20 531 916 грн 66 коп., нарахованої за період з 12.09.2021р. по 15.05.2025р.

Прокурор зауважив, що неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), встановленою п.1.ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України, оскільки її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Також, прокурор зауважив, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п.12, яким строки, визначені, зокрема, ст.ст.257,258 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії карантину.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» №2120-І від 15.03.2022р. розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п.19, відповідно до якого у період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р №2120-ІХ перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Враховуючи зазначене, прокурор вважає, що строки давності щодо звернення до суду не є пропущеними.

Посилання відповідача на продовження дії Договору оренди у зв`язку з сплатою ним орендної плати після закінчення строку дії такого договору прокурор вважає безпідставним, адже здійснення оплати не є безумовною підставою для продовження дії договору.

Прокурор також звернув увагу на рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2025р. у справі №916/2221/25, яке набрало законної сили 09.09.2025р., яким зобов`язано ПП «ТРАНС-ЕКСПО» повернути ДП «Ренійський морський торговельний порт» державне нерухоме майно, а саме: складські майданчики причалу №19, №20 вантажного терміналу (інв.№1197, реєстровий №01125809.2ГЯШТОЯ1100) площею 14837,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Рені, вул.Дунайська, 188, що обліковуються на балансі ДП «Ренійський морський торговельний порт».

В обгрунтування звернення до суду за захистом інтересів держави, прокурор зазначив, що відповідно до приписів ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначених законом.

Згідно із ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підстави для звернення прокурора до суду визначено у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зазначив, що на адресу РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях Ізмаїльською окружною прокуратурою було надіслано запити від 14.05.2025р. №59-3449ВИХ-25, від 30.12.2024р. №59-7369вих-24, від 09.07.2024р. №59-3921ВИХ-24, від 20.02.2024р. №59-947ВИХ-24, від 02.11.2023р. за №59-6206ВИХ_23, від 31.05.2023р. №59-3075ВИХ-23 про порушення ПП «ТРАНС-ЕКСПО» умов договору оренди та вжиття заходів щодо поновлення прав та інтересів держави.

Листами від 27.05.2025р. №10-07-02425, від 23.01.2025р. №10-07-00313, від 29.07.2024р. № 10-06-02910, від 11.03.2024р. №10-06-01027, від 21.11.2023р. №10-07-04717, від 16.06.2023р. №10-07-02373, від 07.04.2023р. №10-07-01356 РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях повідомлено прокуратуру про відсутність можливості звернення до суду у зв`язку із відсутністю фінансування, а також надало необхідні документи для вжиття заходів прокурорського реагування.

Враховуючи відсутність реагування з боку РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях на факт порушення законодавства, прокурор вбачає, що уповноваженим органом заходи щодо стягнення неустойки не вжито, тобто має місце бездіяльність.

Таким чином, будь-які порушення у цій сфері спричиняють шкоду інтересам держави і є підставою, за відсутності належного реагування з боку компетентних органів, для втручання органів прокуратури, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом.

Листом від 28.07.2025р. Ізмаїльською окружною прокуратурою повідомлено РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях про порушення ПП «ТРАНС-ЕКСПО» законодавства та звернення прокурором до суду з позовом про стягнення неустойки з метою недопущення того, щоб інтереси держави залишились незахищеними.

Позивач - РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, повністю підтримує позицію прокурора та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Крім того, позивач надав до суду пояснення щодо нарахування неустойки за період з 12.09.2021р. по 12.05.2025р., у яких зазначив, що РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях нараховує орендну плату без врахування ПДВ, оскільки саме Балансоутримувач за законодавством має право на складання накладної на орендаря.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ДП «Ренійський морський торговельний порт», своєї позиції щодо позову до суду не надала.

Відповідач- ПП «ТРАНС-ЕКСПО», проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Договір оренди №45 від 21.08.2018р. був укладений у період дії Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ, який втратив чинність на момент закінчення строку дії Договору. Новий Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019р. №157-ІХ набув чинності 27.12.2019р.

Наказ РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях від 16.06.201р. №979 про відмову у внесенні змін до Договору оренди щодо строку його дії, відповідач вважає безпідставним, у зв`язку із чим зверталось до суду з позовом про визнання Договору продовженим на той самий строк та на тих самих умовах.

Так, ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.11.2023р. у справі №916/4522/23 було заборонено РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях вчиняти дії, направлені на перешкоджання ПП «ТРАНС-ЕКСПО» користуватися об`єктом оренди за договором оренди №45 від 21.08.2018р., а саме: складськими майданчиками причалу №19, №20 вантажного терміналу (інв.№1197, реєстровий №01125809.2ГЯШТОЯ1100) площею 14837,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Рені, вул.Дунайська, 188, що обліковуються на балансі ДП «Ренійський морський торговельний порт», на час розгляду та вирішення справи судом.

Як зазначає відповідач, рішенням Господарського суду Одеської області від 08.02.2024р. у справі №916/4522/23 визнано Договір оренди №45 від 21.08.2018р. продовженим на тих самих умовах та на той самий строк, тобто, на 2 роки 11 місяців, а саме до 21.06.2024р.

У подальшому, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025р., залишеною без змін постановою Верховного суду від 01.04.2025р., Господарського суду Одеської області від 08.02.2024р. у справі №916/4522/23 скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

За таких обставин, відповідач вважає, що щонайменше до 14.01.2025р. його право користування орендованим майном було правомірним, та, відповідно, у нього не було обов`язку щодо повернення орендованого майна.

Також, відповідач зауважив, що весь час оренди і до цього часу він сплачує орендну плату відповідно до умов Договору на підставі актів виконаних робіт, що надавалися Балансоутримувачем, у зв`язку із чим вважає, що умови Договору фактично виконувалися обома сторонами, а отже, немає підстав вважати простроченим обов`язок Орендаря щодо повернення орендованого майна.

ПП «ТРАНС-ЕКСПО» зазначає, що листом від 30.06.2025р. №3006/1 повідомило Балансоутримувача про те, що не має можливості повернути орендоване майно та продовжує користуватись ним у зв`язку із знаходження у складських приміщеннях №11 тимчасово вилученого майна (горох у кількості 1205,040 тон), що належить ТОВ «ЕКОГЛОБАЛ Про», та на яке ухвалою Печерського районного суду у справі №757/51108/23-к накладено арешт.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) і прокурор невірно обгрунтовує позов, ігноруючи приписи вказаної статті з підстав іншої природи неустойки, передбаченої договором оренди.

25 листопада 2025р. відповідач надав до суду акт повернення з оренди нерухомого /іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, складений 31.10.2025р. Балансоутримувачем- ДП «Ренійський морський торговельний порт», та Орендарем- ПП «ТРАНС-ЕКСПО», додатком до якого є Інформація про стан майна, розрахунків з Балансоутримувачем за Договором оренди і за договором про відшкодування витрат.

Суд звертає увагу, що в судовому засіданні щодо розгляду справи по суті, на стадії судових дебатів, представник відповідача наводив інші підстави відмови у задоволенні позову прокурора, але, з урахуванням положень ч.1 ст.218 ГПК України, обставини і докази, що не були досліджені в судовому засіданні, судом не приймаються.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення прокурора, представників позивача та відповідача, суд встановив, що 21.08.2018р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (станом на даний час РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях) (Орендодавець) та ТОВ «ТРАНС-ЕКСПО» (з 24.06.2019р. ПП «ТРАНС-ЕКСПО») (Орендар) було укладено Договір оренди №45 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до п.1. умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: складські майданчики причалу №19, №20 вантажного терміналу (інв.№1197, реєстровий №01125809.2ГЯШТОЯ1100) площею 14837,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Рені, вул.Дунайська, 188, що обліковується на балансі ДП «Ренійський морський торговельний порт» (Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що проведена ТОВ «СІНЕРГІЯ ІНВЕСТ» станом на 31.05.2018р. та становить 11 330 000грн.

Згідно п.1.2. Договору майно передається в оренду з метою: розміщення складу ( для зберігання зернових та продовольчих вантажів).

Договір погоджено Балансоутримувачем - ДП «Ренійський морський торговельний порт».

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Враховуючи те, що об`єкт оренди відповідно до наявних у справі матеріалів є державною власністю, на правовідносини, що склалися між сторонами за Договором оренди №45 від 21.08.2018р., розповсюджуються положення Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Згідно ч.1 ст.2 зазначеного Закону ( в редакції, що була чинною станом на дату укладання Договору) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, правовідносини, що склалися між сторонами за Договором оренди №45 від 21.08.2018р., є орендними.

За умовами п.2.1 Договору Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

Судом встановлено, що Акт приймання-передавання був складений сторонами та погоджений Балансоутримувачем 21.08.2018р.

Згідно п.3.1. Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 (зі змінами) та становить без ПДВ за базовий місяць оренди ( липень 2018р.) 140 633 грн 63 коп. Оплата за перший місяць оренди серпень 2018р. визначається шляхом коригування орендної плати, яка зазначена у абзаці 1 цього пункту на індекс інфляції червень 2018р.

Відповідно до п.3.2 Договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

За умовами п.3.3 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Відповідно до п.3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж. Одночасно копія платіжного доручення на перерахування орендної плати до державного бюджету 70% надсилається орендарем орендодавцеві, 30% Балансоутримувачу.

Згідно п.3.11 Договору у разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, у повному обсязі, якщо така виникла, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

За таких обставин, враховуючи зазначені умови Договору, безпідставним є посилання відповідача на те, що виконання Орендарем зазначеної умови Договору свідчить про відсутність підстав для повернення орендованого майна у зв`язку із закінченням строку дії Договору.

Відповідно до ч.1 ст.636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що Договір оренди №45 від 21.08.2018р. є договором оренди, у тому числі, є договором на користь третьої особи.

Згідно п.10.1 Договору цей Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 21 серпня 2018р. до 21 липня 2021р. включно.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025р. у справі №916/4522/23, залишеною без змін постановою Верховного суду від 01.04.2025р., у задоволенні позову ПП «ТРАНС-ЕКСПО» до РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях про визнання Договору оренди №45, укладеного 21.08.2018р. між РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, як орендодавцем, та ПП «ТРАНС-ЕКСПО», як орендарем, продовженим на тих саме умовах та на той самий строк, тобто на 2 роки 11 місяців, а саме до 21.06.2024р.; про визнання за ПП «ТРАНС-ЕКСПО» права оренди на підставі Договору оренди №45 від 21.08.2018р. до 21.06.2024р.- відмовлено.

Судами встановлено, що договір оренди є припиненим з 21.07.2021р.

Відповідно до п.5.10 Договору сторони домовилися, що у разі припинення або розірвання Договору орендар зобов`язується повернути Балансоутримувачу обєкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду. з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати Балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (часткової або повної) об`єкту оренди з вини орендаря.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України обов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд зазначає, що згідно ч. 2 ст.636 Цивільного кодексу України виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Відповідач у справі доказів повернення Балансоутримувачу об`єкту оренди за Договором оренди №45 від 21.08.2018р. у визначений у п.5.10 Договору строк до суду не надав.

Згідно наявного у матеріалах справи акту повернення з оренди нерухомого /іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, складеного 31.10.2025р. Балансоутримувачем- ДП «Ренійський морський торговельний порт», та Орендарем- ПП «ТРАНС-ЕКСПО», додатком до якого є Інформація про стан майна, розрахунків з Балансоутримувачем за Договором оренди і за договором про відшкодування витрат, об`єкт оренди було повернуто лише 31.10.2025р.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що відповідачем виконано не було.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмету договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

При цьому, ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України є особливим заходом цивільної відповідальності (неустойкою), яка визначається в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення її наймодавцю у разі припинення договору найму та має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, оскільки дія такої санкції поширюється на весь час неправомірного користування майном, а також щодо незастосування до неї положень ст. 232 Господарського кодексу України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено інше (дію санкції на весь період неправомірного користування майном).

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2020р. у справі №916/1319/19 та у постанові від 19.04.2021р. у справі №910/11131/19.

Зазначена санкція (неустойка), як така, що визначена спеціальною нормою права має певні особливості у застосуванні в порівнянні з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями ст. 549 Цивільного кодексу України.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України. Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, Податковим Кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 ст. 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 ст. 14, ст. 180, ст. 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

З огляду на таке, суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми неустойки судом встановлено, що він не є вірним, адже, неустойку розраховано виходячи з розміру орендної плати з урахуванням ПДВ у розмірі 20%.

За таких обставин, позовна заява керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях підлягає частковому задоволенню, у частині стягнення з ПП «ТРАНС-ЕКСПО» неустойки у розмірі 16 425 533 грн 30 коп. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки, встановленого п.1.ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України, оскільки, по-перше, неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), встановленою ст.549 Цивільного кодексу України, оскільки її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

По-друге, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п.12, яким строки, визначені, зокрема, ст.ст.257,258 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії карантину.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» №2120-І від 15.03.2022р. розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п.19, відповідно до якого у період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р №2120-ІХ перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Враховуючи зазначене, строки давності щодо звернення до суду не є пропущеними.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 1 ст. 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 зазначеної статті Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

При винесені даного рішення суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України до Приватного підприємства «ТРАНС-ЕКСПО» про стягнення неустойки у розмірі 20 531 916 грн 66 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «ТРАНС-ЕКСПО» (68802, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Рені, вул. Кишинівська, буд. 11, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 15, ) неустойку у розмірі 16 425 533 грн 30 коп.

3. Стягнути з Приватного підприємства «ТРАНС-ЕКСПО» (68802, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Рені, вул. Кишинівська, буд. 11, ) на користь Одеської обласної прокуратури (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, , рахунок отримувача UA0000564, банк отримувача ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача 820172, код класифікації доходів бюджету 22030101) витрати по сплаті судового збору у розмірі 197 106 грн 40 коп.

4. У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 січня 2026 р.

Суддя Н.В. Рога