ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 січня 2026 року Справа № 903/1054/25

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А.С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л.Ю., розглянувши справу

за позовом Ковельської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатзахідтранс

про розірвання договорів оренди земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками та повернення земельних ділянок,-

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Назарчук А. Г., в порядку самопредствавництва;

від відповідача: н/з.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Суть спору: 10.11.2025 Ковельська міська рада звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатзахідтранс в якому просить:

- розірвати достроково договори оренди земельних ділянок від 24.03.2006 року, укладені між Ковельською районною державною адміністрацією та ДП Прикарпатзахідтранс Південно-західного ВАТ трубопровідного транспорту нафтопродуктів, а саме: договір, зареєстрований 10.04.2006 № 03, площа 0,0166 га (кадастровий номер :03:003:0023) та договір, зареєстрований 10.04.2006 № 04, площа 0,0025 га (кадастровий номер :03:004:0009);

- припинити право користування земельними ділянками загальною площею 0,0191 га, а саме: 0,0166 га (кадастровий номер :03:003:0023) та 0,0025 га (кадастровий номер :03:004:0009) за ТОВ Прикарпатзахідтранс();

- зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки до земель запасу Ковельської територіальної громади у стані, не гіршому ніж були надані в оренду, відповідно до вимог чинного законодавства.

При обґрунтуванні позовних вимог, позивач вказує на порушення відповідачем договірних зобов`язань шляхом систематичної (два і більше разів) несплати орендної плати за користування земельними ділянками, що суперечить вимогам статей 24, 25 Закону України Про оренду землі, а також пункту д частини першої статті 141 Земельного кодексу України та є підставою для дострокового розірвання договорів оренди, припинення права користування земельними ділянками та як наслідок повернення позивачу земельних ділянок.

Ухвалою суду від 17.11.2025 дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме подати суду докази сплати судового збору у розмірі 9689,60 гривень.

19.11.2025 позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви. Дана заява з додатком приєднана до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 19.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.12.2025. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України) не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. Запропоновано позивачу подати суду: відповідь на відзив та наявні докази в строк 5 днів з дня його отримання, з врахуванням вимог ст. ст. 166, 184 ГПК України, копію відповіді на відзив з додатками надіслати відповідачу, докази надіслання надати суду; відповідачу заперечення на відповідь позивача, протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив з доказами надіслання позивачу. Запропоновано позивачу уточнити (конкретизувати) вимогу про зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки до земель запасу Ковельської територіальної громади у стані, не гіршому ніж були надані в оренду, а саме в частині індивідуалізації спірних земельних ділянок.

20.11.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява у якій просить суд прийняти уточнення позовних вимог у частині конкретизації спірних земельних ділянок відповідно до пункту 6 ухвали Господарського суду Волинської області від 19.11.2025 року. Розглядати справу з урахуванням уточненої позовної вимоги, а саме:

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю Прикарпатзахідтранс () повернути до земель запасу Ковельської територіальної громади такі земельні ділянки:

1. Земельну ділянку площею 0,0166 га, кадастровий номер :03:003:0023, що розташована на території Ковельської міської територіальної громади Волинської області, передану в оренду згідно з договором оренди землі від 24.03.2006, зареєстрованим у Державному реєстрі земель 10.04.2006 за № 03.

2. Земельну ділянку площею 0,0025 га, кадастровий номер :03:004:0009, що розташована на території Ковельської міської територіальної громади Волинської області, передану в оренду згідно з договором оренди землі від 24.03.2006, зареєстрованим у Державному реєстрі земель 10.04.2006 за № 04.

Зазначену заяву суд прийняв та долучив до матеріалів справи, як таку згідно якої буде вирішуватись спір.

16.12.2025 суд, на виконання вимог ст. 195 ГПК України, враховуючи строки розгляду справи, постановив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.01.2026.

Відповідач не прибув у судове засідання, хоча належно повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (ухвала суду від 16.12.2025 доставлена до електронного кабінету відповідача 17.12.2025).

14.01.2026 представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на викладене суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

установив:

24.03.2006 між Ковельською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Дочірнім підприємством «Прикарпатзахідтранс» Південно-західного відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів (орендар)(у подальшому реорганізоване у Товариство з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс"), укладено договори оренди земельних ділянок, які зареєстровані у Волинській регіональній філії Ковельського міського відділу Центру ДЗК 10.04.2006 року за № 03 та № 04 (далі договори).

Згідно п.1 договорів орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне коритсування земельні ділянки несільськогосподарського призначення землі трубопровідного транспорту, які знаходяться на території Білинської сільської ради Ковельського району Волинської області за межами населених пунктів.

Як стверджується п.2 договорів обєктом оренди є земельна ділянка площею 0,0166 га з кадастровим номером :03:003:0023 та земельна ділянка площею 0,0025 га з кадастровим номером :03:004:0009 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту.

Згідно п. 3 договорів на земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомого майна, які належать орендарю на праві власності: лінійна засувка та оглядовий колодязь.

У відповідності до п. 8 договорів, останні укладені на 49 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення їх на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договорів повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його.

Згідно п. 11 договорів, орендна плата вноситься у такі строки: згідно ЗУ «Про плату за землю» щомісячно протягом 30 календарних днів наступного за останнім календарним днем звітного податкового місяця.

У п. 21 договорів сторони погодили, що після припинення дії договорів орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків, у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнути згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв`язується у судовому порядку.

За змістом п. 38 договорів, дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договорами, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Договори підписані повноважними представниками сторін без будь-яких зауважень.

Згідно з рішенням Ковельської міської ради від 24.12.2020 року № 2/2 «Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Ковельської міської ради», Білинська сільська рада припинена шляхом приєднання до Ковельської міської ради, яка є правонаступником усіх її прав і обов`язків, у тому числі в частині управління та розпорядження земельними ділянками на території Білинської сільської ради.

Як стверджує позивач, після набрання чинності Законом України Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законодавчих актів щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин від 28 квітня 2021 року № 1423-IX, яким внесено зміни, зокрема, до пункту 24 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України, з 27 травня 2021 року земельні ділянки, що є предметом спору у даній справі, увійшли до складу земель Ковельської міської територіальної громади, а повноваження з їх розпорядження перейшли до Ковельської міської ради як органу місцевого самоврядування.

Згідно п.24 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

У відповідності до публічно доступної інформації зі сайту https://kadastrova-karta.com, земельні ділянки з кадастровими номерами :03:003:0023 та :03:004:0009 належать до комунальної власності.

Згідно з листом Головного управління ДПС у Волинській області від 27.10.2025 року № 10558/5/03-20-04-05, встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» (далі - ТОВ «Прикарпатзахідтранс») (правонаступник орендаря) систематично не сплачує орендну плату за землю, не подає податкових декларацій з плати за землю за 2023 2025 роки, внаслідок чого станом на 27.10.2025 року має податковий борг із орендної плати в сумі 2006,91 грн, який продовжує зростати з 02.03.2022. Додатково повідомили, що Фонд державного майна України листом від 10.062025 №10-24-14864 повідомив, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 26.06.2023 року у справі № 906/513/21, залишеним без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій, визнано право власності за державою в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомості технологічного комплексу магістрального нафтопродуктопроводу «Самара Західний напрямок». Просять вжити весь комплекс заходів щодо розірвання договорів оренди з ТОВ «Прикарпатзахідтранс» та укладення з фактичним власником нерухомого майна.

Позивач стверджує, що об`єкти нерухомості технологічного комплексу магістрального нафтопродуктопроводу «Самара Західний напрямок» передано в управління АТ «Укртранснафта» згідно з договором управління активами № 585 від 30.06.2021. ТОВ «Прикарпатзахідтранс» втратило правові підстави для подальшого користування орендованими земельними ділянками, оскільки не є власником нерухомого майна, для обслуговування якого такі ділянки були надані, та систематично порушує обов`язки щодо сплати орендної плати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується зі ст. 93 Земельного кодексу України(далі - ЗК України), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Статтями 1, 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це

платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною 1 ст. 96 ЗК України передбачено, що землекористувачі зобов`язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.

У відповідності до пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з договором оренди, а також своєчасного внесення орендної плати.

Враховуючи зазначене, системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України, з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (пп.14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є, зокрема, землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже, Податковий кодекс України визначив обов`язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2014 в адміністративній справі 21-274а14, № 42010791).

Поруч з цим підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, а також вимоги податкового законодавства, що регламентують порядок стягнення орендної плати за землі комунальної форми власності (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», п. 288.1 ст. 288 ПК України). У зв`язку з цим та оскільки орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві (ст. 21 Закону України «Про оренду землі», ст. 288 ПК України), то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного господарського суду в установленому ГПК порядку (пп. 1.3 п. 1 постанови Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»).

Крім цього пунктом 287.3 статті 287 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Отже, враховуючи положення Податкового кодексу та пунктів 11 договорів оренди відповідач зобов`язаний вносити щомісячно орендну плату в розмірі визначеному умовами договорами оренди.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 зазначеного Закону передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно із п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, факт систематичного порушення умов договору оренди земельної ділянки щодо несплати орендної плати є істотним порушенням та підставою для розірвання такого договору.

В пункті 10.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17 зазначено, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення ч. 2 ст. 651 ЦК України, якою передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Між тим, у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в її постанові від 27.11.2018 року справі № 912/1385/17, шляхом його конкретизації та зазначення, що: пункт «д» частини першої статті 141 ЗК України як спеціальна норма права передбачає самостійну і достатню підставу для розірвання договору оренди землі у разі систематичної повної несплати орендної плати. У цьому випадку немає потреби оцінювати істотність порушення та застосовувати загальне правило, передбачене в частині другій статті 651 ЦК України, оскільки законодавство передбачає додаткову (до загальних) підставу розірвання договору оренди землі; якщо орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, то застосуванню підлягає загальне правило частини другої статті 651 ЦК України, а не припис пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України. Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, укладаючи такий договір, то такий договір має бути розірваний саме на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Також, у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №183/262/17 викладено висновок про застосування норм права згідно якого «систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, якщо договором оренди передбачена сплата орендної плати щорічно, то систематичною може бути визнана несплата протягом 2 і більше років. Якщо сплата орендної плати передбачена щомісячно, то, відповідно, несплата протягом 2 і більше місяців може бути визнана систематичною. Якщо ж має місце лише затримка виплати орендної плати це не є підставою для розірвання договору оренди в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові (справа №479/1073/18) від 31.07.2020.

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, для того щоб підтвердити наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 звертає увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватно-правових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року справі №183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня 2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23).

Суд звертає увагу, що поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не

наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.

Отже, достатньою правовою підставою для розірвання як договору оренди є саме систематична (два та більше випадків) несплата орендної плати, передбаченої договором.

Згідно з листа Головного управління ДПС у Волинській області від 27.10.2025 року № 10558/5/03-20-04-05, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» систематично не сплачує орендну плату за землю, не подає податкових декларацій з плати за землю за 2023 2025 роки, внаслідок чого станом на 27.10.2025 року має податковий борг із орендної плати в сумі 2006,91 грн, який продовжує зростати з 02.03.2022.

Отже, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» всупереч умовам договору та вимогам чинного законодавства тривалий час(систематично) належним чином не виконує свої зобов`язання зі сплати оренди.

Систематична несплата ТОВ «Прикарпатзахідтранс» орендної плати за договорами оренди є підставою для розірвання договорів від 24.03.2006 у відповідності до положень пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України в судовому порядку.

При цьому, оскільки орендна плата повинна вноситися щомісячно, заборгованість ТОВ «Прикарпатзахідтранс» має систематичний характер.

Водночас, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 479/1073/18 від 31.07.2020 вказав, що власне факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 34 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

У п. 21 договорів сторони погодили, що після припинення дії договорів орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків, у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнути згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв`язується у судовому порядку.

За змістом п. 38 договорів, дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договорами, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Враховуючи підстави для розірвання договорів оренди від 24.03.2006, як наслідок задоволення таких вимог, відповідач зобов`язаний повернути до земель запасу Ковельської міської ради земельну ділянку площею 0,0166 га з кадастровим номером :03:003:0023 та земельну ділянку площею 0,0025 га з кадастровим номером :03:004:0009, що розташовані на території Ковельської міської територіальної громади Волинської області у стані, не гіршому ніж були надані в оренду, відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо позовної вимоги про припинення права користування земельними ділянками загальною площею 0,0191 га, а саме: 0,0166 га (кадастровий номер :03:003:0023) та 0,0025 га (кадастровий номер :03:004:0009) за ТОВ Прикарпатзахідтранс, суд зазначає таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Водночас, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16).

Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близький за змістом правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

Велика Палата Верховного Суду у п. 43 постанови від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 вказала, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

За змістом частини 3 статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Суд звертає увагу, що даний позов фактично містить вимоги про встановлення судом факту, що має юридичне значення (припинення правовідносин) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, які вже захищені законом, а саме частиною 3 статті 653 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

За наведених обставин, позовні вимоги в частині припинення права користування відповідачем земельними ділянками з кадастровими номерами :03:003:0023 та :03:004:0009, що розташовані на території Ковельської міської територіальної громади Волинської області до задоволення не підлягають.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині розірвання договорів оренди земельних ділянок та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатзахідтранс повернути земемельні ділянки, відповідно до вимог чинного законодавства.

У позові про припинення права користування земельними ділянками площами 0,0166 га (кадастровий номер :03:003:0023) та 0,0025 га (кадастровий номер :03:004:0009) за ТОВ Прикарпатзахідтранс слід відмовити, через через невірно обраний позивачес спосіб захисту.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 9689,60 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договори оренди земельних ділянок від 24.03.2006 року, укладені між Ковельською районною державною адміністрацією та ДП Прикарпатзахідтранс Південно-західного ВАТ трубопровідного транспорту нафтопродуктів, а саме: договір зареєстрований 10.04.2006 № 03, площа 0,0166 га (кадастровий номер :03:003:0023) та договір, зареєстрований 10.04.2006 № 04, площа 0,0025 га (кадастровий номер :03:004:0009).

3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю Прикарпатзахідтранс (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вулиця Котляревського, будинок 18, ) повернути земельну ділянку площею 0,0166 га, кадастровий номер :03:003:0023, що розташована на території Ковельської міської територіальної громади Волинської області, передану в оренду згідно з договором оренди землі від 24.03.2006, зареєстрованим у Державному реєстрі земель 10.04.2006 за № 03 та земельну ділянку площею 0,0025 га, кадастровий номер :03:004:0009, що розташована на території Ковельської міської територіальної громади Волинської області, передану в оренду згідно з договором оренди землі від 24.03.2006, зареєстрованим у Державному реєстрі земель 10.04.2006 за № 04 до земель запасу Ковельської міської ради (45000, Волинська обл., місто Ковель, вулиця Незалежності, будинок 73, ) у стані, не гіршому ніж були надані в оренду, відповідно до вимог чинного законодавства.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Прикарпатзахідтранс (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вулиця Котляревського, будинок 18, ) на користь Ковельської міської ради (45000, Волинська обл., місто Ковель, вулиця Незалежності, будинок 73, ) 9689,60 грн (дев`ять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять гривень 60 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 22.01.2026

Суддя А. С. Вороняк