СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Харків Справа № 905/546/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

від позивача адвокат Андрощук С.В., на підставі ордера (поза межами приміщення суду),

від відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС" (вх.№2606Д) на рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Величко Н.В., дата складання повного рішення - 28.11.2025, у справі №905/546/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС", м. Київ,

до відповідача Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Російська Федерація, м. Москва,

про стягнення реальних збитків в розмірі 150 600, 00 доларів США та упущеної вигоди в розмірі 39 995, 56 доларів США

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВКТС" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою про стягнення з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації реальних збитків в розмірі 150 600, 00 доларів США, що еквівалентно 5 872 800грн (станом на дату проведення оцінки) та упущеної вигоди в розмірі 39 995, 56 доларів США, що еквівалентно 2 714 509, 35грн (станом на дату проведення оцінки), завданих збройною агресією проти України та воєнними діями на території Донецької області, що спричинило неможливість використання позивачем майна у господарській діяльності, а саме, залізничних вагонів №№ 52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю з тих підстав, що ТОВ "ВКТС" придбав за договором купівлі-продажу № 010823 від 01.08.2023 спірні залізничні вагони згідно переліку, які на дату укладення такого договору знаходились за місцем дислокації на тимчасово окупованій території, при цьому, фактичного (фізичного) приймання-передання вагонів не відбулось. Відповідно станом на дату укладення договору купівлі-продажу №010823 від 01.08.2023 та дату прийняття спірних вагонів у власність (20.09.2023) позивач як покупець мав знати та усвідомлювати ризики настання несприятливих наслідків для нього.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів, що зазначені вагони ним втрачені саме у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України і він не міг самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій по укладанню зазначеного договору купівлі-продажу та підписанню акту приймання-передавання вагонів без їх фактичного (фізичного) приймання-передання, а також перевірити за відомостями АТ "Укрзалізниця" станції останньої дислокації зокрема вагонів №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586. Відтак, за висновком суду, сукупність наданих до матеріалів справи доказів свідчить про те, що позивач не довів складу цивільного правопорушення, зокрема протиправність поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою країни-агресора Російської Федерації та шкодою позивача, розміру збитків.

Щодо упущеної вигоди місцевий господарський суд встановив, що позивач, придбавши втрачені вагони (№№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586) за договором №010823 купівлі-продажу залізничних вагонів від 01.08.2023, не міг розраховувати на отримання будь-яких доходів від фактично втрачених вагонів ще до укладення договору купівлі-продажу. Суд констатував, що надані докази, зокрема звіт про оцінку збитків упущеної вигоди, на який посилається позивач, не підтверджує розмір пред`явлених до стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди). Докази, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум у визначений ним період, матеріали справи не містять.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду від 18.11.2025, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації реальних збитків в розмірі 150 600, 00 доларів США та упущеної вигоди в розмірі 39 995, 56 доларів США. Судові витрати апелянт просить покласти на відповідача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що вагони на момент звернення до суду вже вважались втраченими, але право власності на них, у тому числі на 01.08.2023 не припинилось.

Як зазначає позивач, розрахунок упущеної вигоди здійснено, виходячи з того, що всі 6 вагонів перебували в користуванні і мали б продовжувати перебувати в користуванні в тому числі з 01.08.2023 по 24.06.2024 на підставі відповідних діючих договорів оренди. Всі спірні вагони фактично перебували в користуванні до їх втрати, щонайменше до 24.02.2022. І оперування ними в рамках діючих договорів оренди здійснював саме позивач. На думку апелянта, вигода від договорів оренди не гіпотетична, так як базується на діючих договорах оренди та актах.

Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивач мав усвідомлювати комерційні ризики при придбанні спірних вагонів, оскільки він з 24.02.2022 продовжує вести бізнес в період воєнного стану. Проте, Збройні Сили України і інші офіційні особи декларують, що звільнення окупованих територій є неминучим. А якщо звільнення має бути, а вагони не вважались станом на 01.08.2023 втраченими, то укладання договору про купівлю вагонів було звичайною господарською операцією, що мала місце між пов`язаними одним бенефіціаром особами.

На думку апелянта, упущена вигода розрахована для періоду володіння позивачем (з 01.08.2023) і базується на реальній, документально підтвердженій економічній здатності вагонів приносити дохід у рамках діючого бізнесу позивача, що підтверджується дохідністю аналогічного рухомого складу. Апелянт вважає, що посилання суду на втрату контролю до моменту придбання є хибним, оскільки неможливість отримання доходу в період власності позивача (01.08.2023 24.06.2024) є прямим наслідком триваючої збройної агресії.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2025, для розгляду справи №905/546/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС" на рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/546/25. Призначено справу до розгляду на "13" січня 2026 р. о 12:30 годині.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС" про участь його представника в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Постановлено судове засідання у справі №905/546/25, призначене на "13" січня 2026 р. о 12:30 годині та усі наступні судові засідання провести за участю Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС" в особі його представника - адвоката Андрощука Сергія Васильовича в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, за допомогою програмного забезпечення з використанням власних технічних засобів заявника.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 13.01.2026 представник апелянта оголосив доводи апеляційної скарги, просить скаргу задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Враховуючи зазначене, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, представник апелянта висловив доводи і вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВКТС" (далі - ТОВ "ВКТС") є юридичною особою, резидент України, діє на підставі власного установчого документа, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань: 44474079, зареєстроване 17.11.2021, місцезнаходження: Україна, 01042, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 18, оф. 225, основним видом діяльності є: код КВЕД 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.

У власності ТОВ "ВКТС" перебувають наступні залізничні вагони: №№52815768, 53599304, 52881240, 53586442, 52815750, 52815784, 53603296, 56187412, 56006679, 55472351, 53599270, 55472336, 56506629, 55405179, 56472368, 54894340, 56233356, 52200102, 56439375, 57584328, 57584310, 56419336, 56419310, 56419328, 56419377, 56419401, 56419344, 55229892, 56541618, 52196086, 54894381, 56439615, 56419369, 56419302, 54894373, 56419351, що придбані ним згідно договору купівлі-продажу залізничних вагонів №201221 від 20.12.2021 та прийняті за актами приймання-передавання №1 від 01.01.2022 та №2 від 01.02.2022, загальною вартістю 12 444 600, 00грн з ПДВ згідно специфікацій №1 від 20.12.2021 та №2 від 01.02.2021 до цього договору купівлі-продажу.

Також, на підставі договору оренди залізничного рухомого складу №171221 від 17.12.2021, укладеного між ТОВ "ВАГОННА КОМПАНІЯ "ТРАНССИСТЕМА" () як орендодавцем та ТОВ "ВКТС" як орендарем, у строковому платному користуванні позивача знаходились залізничні вагони №№56552425, 56439615, 53143491, 56439334, 56565450, 54894373, 56523459, 56419351, 52196086, 55418701, 56133457, 56663586, 52370731, що підтверджується наданими актами передачі в оренду №2 від 01.01.2022, №6 від 01.01.2022, №7 від 01.01.2022, №13 від 01.01.2022, №16 від 01.01.2022, №18 від 01.01.2022, №24 від 01.01.2022. Строк дії договору оренди - до 31 грудня 2023 року.

Умовами цього договору оренди передбачено право орендаря передавати в суборенду та під управління третім особам під повну фінансову і матеріальну відповідальність орендаря, за письмовим попереднім повідомленням орендодавця та його письмовою згодою (пункт 1.5).

До матеріалів справи не надавалось доказів, які б свідчили про отримання позивачем від орендодавця рухомого складу письмової згоди на передачу в суборенду та під управління третім особам конкретно визначених вагонів, як то обумовлено в договорі №171221 від 17.12.2021.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач передав ТОВ "ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ" () в оренду 01.01.2022 на строк до 31.12.2024 частину власних вагонів, а саме: №№52881240, 53603296, 55472351, 56419336, 56439375, 56506629, 56419344, 55472336, 56472368, 56419377, 54894340, 57584310, 53599304, 53586442, 56419328, 56419401, 52815750, 52815784, 53599270, 52200102, орендовані за договором №171221 від 17.12.2021 залізничні вагони: №№ 56552425, 56439615, 53143491, 56439334, 56565450, 54894373, 56523459, 56419351, 52196086, 55418701, 55133457, 56663586, 52370731, а також залізничні вагони №№55211361, 53603288, правовстановлюючих документів на які позивачем до матеріалів справи не надано.

Передача позивачем в оренду ТОВ "ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ" вищеперелічених залізничних вагонів підтверджується наявними в матеріалах справи договором оренди залізничного рухомого складу №231221 від 23.12.2021 з додатковими угодами та актами приймання-передавання вагонів в оренду №№ 2, 4, 5, 6, 9, 10, 15, 17, 18, 21, 22, 23, 26, 33 від 01.01.2022 до нього.

З наявних в матеріалах справи доказів місцевим господарським судом встановлено, що у подальшому за договором №010823 купівлі-продажу залізничних вагонів від 01.08.2023, ТОВ "ВКТС" здобув право власності на залізничні вагони, зокрема №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586, які з 20.09.2023 передані йому від ТОВ "ВАГОННА КОМПАНІЯ "ТРАНССИСТЕМА" () згідно специфікації №7 від 20.09.2023 та акта приймання-передавання №7 від 20.09.2023.

Загальна вартість об`єкта купівлі-продажу за специфікацією №7 від 20.09.2023 до договору №010823 від 01.08.2023 (вагони №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586) становить 433 800, 00грн, у тому числі ПДВ 20% - 72 300, 00грн.

Згідно акта приймання-передавання №7 від 20.09.2023 до договору купівлі-продажу №010823 від 01.08.2023 станціями передачі залізничних вагонів згідно переліку є Велико-Анадоль Донецької залізниці, Інженерне Придніпровської залізниці, Волноваха Донецької залізниці, Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці, Мелітополь Придніпровської залізниці відповідно.

До матеріалів справи надано укладений між позивачем як орендодавцем та ТОВ "ТІП-ТРАНС" () як орендарем договір оренди вагонів №0106-24 від 01.06.2024, за яким позивач передав в оренду на строк до 31.05.2025 за актами приймання-передачі №1 від 01.06.2024 та №2 від 17.06.2024 наступні вагони №№56213317, 53501953. Правовстановлюючих документів на вказані вагони позивачем до матеріалів справи не надано.

У позовній заяві ТОВ "ВКТС" посилається на те, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та запровадженням в Україні воєнного стану, після 24.02.2022 він втратив контроль над вагонами, зокрема №№ 52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586, і доступ до них, а з дня переходу права власності на вказані вагони (з 20.09.2023) втратив також можливість отримувати прибуток від передачі їх в оренду.

У провадженні Господарського суду Донецької області розглядалась справа №905/1134/24 за позовом ТОВ "ВАГОННА КОМПАНІЯ "ТРАНССИСТЕМА" () до відповідача 1: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, до відповідача 2: Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні позивача: ТОВ "ВКТС" (), про стягнення майнової шкоди, що завдана збройною агресією РФ, яка складається з реальних збитків у розмірі 150 600, 00 доларів США, що еквівалентно 5 872 800, 00грн, та упущеної вигоди у розмірі 69 607, 44 доларів США, що еквівалентно 2 714 509, 35грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 24.04.2025 у справі №905/1134/24 позовні вимоги ТОВ "ВАГОННА КОМПАНІЯ "ТРАНССИСТЕМА" про стягнення майнової шкоди, що складається з упущеної вигоди у розмірі 83 528, 93 доларів США, що еквівалентно 3 257 411, 09грн задоволені. Стягнуто з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації на користь ТОВ "ВАГОННА КОМПАНІЯ "ТРАНССИСТЕМА" суму упущеної вигоди у розмірі 83 528, 93 доларів США, що еквівалентно 3 257 411, 09 грн за офіційним курсом НБУ станом на дату оцінки. Стягнуто з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Російської Федерації в особі Міністерства оборони Російської Федерації в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 48 861, 16грн.

У цьому судовому рішенні було встановлено, що ТОВ "ВАГОННА КОМПАНІЯ "ТРАНССИСТЕМА" був власником вагонів №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450 та 56663586, які за договором оренди залізничного рухомого складу №171221 від 17.12.2021 передав в тимчасову платну оренду ТОВ "ВКТС" (третя особа, Орендар), що підтверджується актами передачі в оренду №2 від 01.01.2022, №6 від 01.01.2022, №7 від 01.01.2022, №16 від 01.01.2022, №18 від 01.01.2022, №24 від 01.01.2022. Також встановлено, що на момент початку повномасштабного вторгнення російських військ 24.02.2022 залізничний рухомий склад Орендодавця знаходився в орендному користуванні ТОВ "ВКТС".

Також за змістом цього рішення, з наданої інформації про дислокацію запитуваних вагонів з інформаційних систем філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" АТ "Укрзалізниця" судом було встановлено, що останнім відомим місцем дислокації вагонів позивача, які є предметом даного спору, є станції Інженерне, Мелітополь, Маріуполь-Сортуівльний, Волноваха, Велико-Анадоль, які розташовані на тимчасово окупованих територіях України. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 року № 376, вся територія Маріупольського району Донецької області за винятком с. Заїченко, с. Пікузи включена до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, дата початку тимчасової окупації 05.03.2022. Волноваська міська територіальна громада та Ольгинська селищна територіальна громада включена до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, дата початку тимчасової окупації 10.03.2022. Мелітопольська міська територіально громада окупована з 25.02.2022, с. Інженерне Пологівської міської територіальної громади Запорізької області окуповане з 03.03.2022. На час розгляду справи відповідно до дислокації зазначених вагонів місцезнаходження їх не змінилось, стан зазначеного майна невідомий.

На запит адвоката С. Андрощука до Служби безпеки України щодо надання витягу з ЄРДР про реєстрацію кримінальних проваджень за заявами ТОВ "ВКТС" та ТОВ "ВК Транссистема" про втрату товариствами 24.02.2022 своїх вагонів (в тому числі спірних) внаслідок збройної агресії РФ було повідомлено, що Головне управління СБУ у Донецькій та Луганській областях, здійснює досудове розслідування кримінального провадження №0000193 від 11.03.2024 внесене до ЄРДР за ознаками вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України та кримінального провадження №0000078 від 02.03.2024, внесене до ЄРДР за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК, та постановою прокурора об`єднано в кримінальне провадження №0000023, внесене до ЄРДР 24.02.2022, за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 110, ч.ч. 1, 2 ст. 437, ч.ч. 1, 2 ст.438 КК України.

У цьому ж судовому рішенні констатовано, що 01.08.2023 вагони №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586 були продані позивачем за договором купівлі-продажу №010823 на користь ТОВ "ВКТС". Сторонами 20.09.2023 складено та підписано Акт №7 приймання-передавання зазначених вагонів. У судовому засіданні представник третьої особи підтвердив укладання зазначеного договору та підписання акту приймання-передавання вагонів та зазначив, що фактичного (фізичного) приймання-передання вагонів не відбулось.

З наявних в матеріалах справи доказів суд вбачав, що саме внаслідок дій збройних сил Російської Федерації та окупацією частини Донецької та Запорізької областей, вагони позивача, які належали йому на праві власності, були втрачені власником. Суд вважав, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, розмір яких визначений у Звіті про оцінку збитків від 01.04.2024 оцінювача Ковтуненко А.М., який під сумнів у належний спосіб поставлено не було, заперечень та міркувань з цього приводу не висловлено.

Рішення Господарського суду Донецької області від 24.04.2025 у справі №905/1134/24 не оскаржувалось та набрало законної сили 20.05.2025.

Для розрахунку суми завданої шкоди ТОВ "ВКТС" звернувся до ТОВ "ІНТЕЛЕКТ СОЛЮШНЗ"; у звіті від 01.04.2024 №ІS/2024/63 про оцінку збитків, завданих ТОВ "ВК Транссистема" і ТОВ "ВКТС" внаслідок втрати об`єктів основних засобів залізничних напіввагонів згідно з переліком зазначено, що вартість втрачених вагонів №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586 на дату оцінки становить 150 600, 00 доларів США, що є еквівалентом 5 872 800, 00грн без ПДВ.

Також, використовуючи висновки звіту про оцінку збитків упущеної вигоди, виготовленого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ІНТЕЛЕКТ СОЛЮШНЗ", від 01.04.2024 № ІS/2024/63-2, позивач пред`явив до стягнення з відповідача суму упущеної вигоди за період з 01.08.2023 по 24.06.2024 від втрати залізничних напіввагонів №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586, яка становить 39 995, 56 доларів США, що є еквівалентом 1 559 722, 67грн без ПДВ.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 365 Господарського процесуального кодексу України, іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Частина перша статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31.07.2006, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12.09.2002, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, у тому числі шляхом звернення до суду.

Тож, застосування судового імунітету росії та відмова у розгляді по суті позову у цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до згаданих Конвенцій щодо боротьби з тероризмом (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21).

Судовий імунітет Росії не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже не є здійсненням Росією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

У своїй постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на Росію не поширюється судовий імунітет, оскільки "вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН". Зокрема, Верховний Суд зазначив, що "такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача".

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, Росія, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Згідно із частиною першою статті 1 Статуту ООН, Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, військова агресія Росії була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Росію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про застосування тимчасових заходів від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень у геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Росію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засудила військову агресію Росії проти України, вимагає від Росії припинення військових дій, у тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Проте, станом на час розгляду цієї справи Росія не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16.03.2022, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.

Враховуючи те, що предметом позову у цій справі є відшкодування збитків, завданих збройною агресією Росії проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, яке закріплено у Статуті ООН, колегія суддів зазначає, що судовий імунітет Росії у даному випадку на спірні правовідносини не поширюється.

Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України Про міжнародне приватне право, права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування збитків, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Щодо суті спору судова колегія зазначає, що стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас зі змісту частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Отже, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном (пункт 41 постанови Верховного Суду від 30.09.2021 у справі №922/3928/20).

У контексті наведеного колегія суддів зазначає, що за змістом частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у рішенні у справі №905/1134/24 не встановлено факту спричинення збитків у вигляді втрати спірних вагонів через збройну агресію після 24.02.2022 саме ТОВ "ВКТС" та їх розмір, оскільки внаслідок дій збройних сил Російської Федерації та окупації частини Донецької та Запорізької областей, вагони позивача, які належать йому на праві власності, були втрачені ТОВ "ВК Транссистема" як власником ще до передачі спірних вагонів у власність ТОВ "ВКТС".

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 року №376, вся територія Маріупольського району Донецької області за винятком с. Заїченко, с. Пікузи включена до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, дата початку тимчасової окупації 05.03.2022. Волноваська міська територіальна громада та Ольгинська селищна територіальна громада включена до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, дата початку тимчасової окупації 10.03.2022. Мелітопольська міська територіально громада окупована з 25.02.2022, с. Інженерне Пологівської міської територіальної громади Запорізької області окуповане з 03.03.2022.

ТОВ "ВКТС" придбав за договором купівлі-продажу №010823 від 01.08.2023 спірні залізничні вагони згідно переліку, які на дату укладення такого договору вже знаходились за місцем дислокації на тимчасово окупованій території, при цьому, фактичного (фізичного) приймання-передання вагонів не відбулось.

Згідно акта приймання-передавання №7 від 20.09.2023 до договору купівлі-продажу №010823 від 01.08.2023, станціями передачі спірних залізничних вагонів є Велико-Анадоль Донецької залізниці, Інженерне Придніпровської залізниці, Волноваха Донецької залізниці, Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці, Мелітополь Придніпровської залізниці відповідно. Тобто території, які вже були тимчасово окупованими на дату укладання ТОВ "ВКТС" вказаного договору купівлі-продажу вагонів.

Щодо доводів апелянта, що вагони на момент звернення до суду вже вважались втраченими, але право власності на них, у тому числі на 01.08.2023 не припинилось, судова колегія зазначає таке.

Протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Російської Федерації проти України, у розумінні частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою Україна на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. У контексті означеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.09.2023 у справі №910/7035/22, від 07.11.2023 у справі №922/3928/20, від 21.04.2021 у справі №648/2035/17, від 14.02.2018 у справі №686/10520/15-ц.

Разом з тим, обов`язковою умовою покладення відповідальності у вигляді стягнення збитків є також безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

У даному випадку позивач не довів, що зазначені вагони ним втрачені саме у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України і він не міг самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій по укладанню зазначеного договору купівлі-продажу та підписанню акту приймання-передавання вагонів без їх фактичного (фізичного) приймання-передання.

Станом на дату укладення договору купівлі-продажу №010823 від 01.08.2023 та дату прийняття спірних вагонів у власність (20.09.2023) позивач як покупець мав знати та усвідомлювати ризики настання несприятливих наслідків для нього.

У справі №905/1134/24 судом встановлено, що внаслідок дій збройних сил Російської Федерації та окупацією частини Донецької та Запорізької областей, спірні вагони, які належали на праві власності ТОВ "ВК Транссистема", були втрачені останнім і саме йому заподіяні збитки через втрату спірних вагонів внаслідок дій збройних сил Російської Федерації та окупацією частини Донецької та Запорізької областей.

Сама по собі зміна власника спірних вагонів 20.09.2023 не має наслідком встановлення факту заподіяння збитків покупцю.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що заявлені ним збитки є наслідком вчинення інших дій збройних сил Російської Федерації та окупацією частини Донецької та Запорізької областей та в інший період часу (після 24.02.2022), аніж ті, що були предметом розгляду у справі №905/1134/24.

Тобто, позивачем не доведено наявність такої складової збитків як причинно-наслідковий зв`язок.

На підтвердження розміру збитків позивачем надано суду звіт 01.04.2024 №ІS/2024/63.

Як встановлено місцевим господарським судом, згідно таблиці 5.2 розділу 5.3 "Узгодження отриманих результатів і визначення розміру реальних збитків" в розрізі власників оцінювач виснував, що станом на дату заподіяння шкоди 24.02.2022 саме ТОВ "ВК "Транссистема" заподіяні реальні збитки від втрати основного засобу (вагони №№ 52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586) у загальній сумі 150 600, 00 доларів США, що еквівалентно 5 872 800, 00грн станом на дату проведення оцінки. У переліку вихідних даних (розділ І "Загальні положення" та розділ 2.2. "Пооб`єктна ідентифікація майна в складі об`єкта оцінки") оцінювачем наведено перелік правовстановлюючої документації на оцінюване майно, наданий замовником. У даному переліку відсутнє посилання на договір купівлі-продажу вагонів № 010823 від 01.08.2023.

Тобто, наданий позивачем звіт про оцінку збитків не підтверджує, що саме ТОВ "ВКТС" спричинені збитки у заявленій сумі. Тим паче, що загальна вартість спірних вагонів за договором купівлі-продажу №010823 від 01.08.2023 становить 433 800, 00грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що сукупність наданих до матеріалів справи доказів свідчить про те, що позивач не довів всього складу цивільного правопорушення, зокрема протиправність поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою країни-агресора Російської Федерації та шкодою позивача, розміру збитків.

Щодо упущеної вигоди судова колегія зазначає, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №910/12204/17, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18).

Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц).

Обґрунтовуючи наявність збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач посилався на те, що упущена вигода була спричинена йому відповідачем з 01.08.2023, оскільки від моменту придбання вагонів №№ 52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586 позивач їх міг використовувати в тому числі з метою передачі в оренду і за рахунок орендних платежів отримувати прибуток, а після 24.02.2022 (дата вчинення військової агресії Російської Федерації проти України) отримання прибутку стало для позивача неможливим через втрату контролю над такими вагонами і доступу до них.

При цьому, із матеріалів справи не вбачається, яким чином позивач, втративши можливість користування зазначеними напіввагонами з 24.02.2022, прийняв їх на тимчасово окупованій території 20.09.2023, склав про це акт приймання-передавання, у зв`язку з чим, отримав право власності на них і міг розраховувати на отримання від них прибутку.

На підтвердження розміру упущеної вигоди позивач надав суду звіт про оцінку збитків упущеної вигоди, складений 01.04.2024 за №IS/2024/63-2 суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ "ІНТЕЛЕКТ СОЛЮШНЗ". Об`єктом оцінки є упущена вигода, яка сформувалась за період з 24.02.2022 по 01.06.2024, в результаті неможливості використання ТОВ "ВК "ТРАНССИСТЕМА" і ТОВ "ВКТС" залізничних напіввагонів в кількості 16 одиниць (згідно з переліком) в результаті збройної агресії Російської Федерації, які станом на дату заподіяння шкоди розташовувались на залізничних станціях в межах окупованих територій Донецької та Запорізької областей України, в тому числі в розрізі власників і складових одиниць станом на 24.02.2022.

У розділі 2 "Загальна характеристика майна, якому заподіяні реальні збитки, які стали причиною упущеної вигоди" у пункті 2.1 оцінювач вказав, що зазначене рухоме майно (залізничні напіввагони) призначались для здійснення комерційної діяльності ТОВ "ВК "ТРАНССИСТЕМА" і ТОВ "ВКТС" з метою отримання прибутку або доходу в іншій формі, а саме, надання їх в оренду, відповідно до договорів оренди залізничного рухомого складу №171221 від 17.12.2021, укладеного між ТОВ "ВК "ТРАНССИСТЕМА" (орендодавець) та ТОВ "ВКТС" (орендар) та №231221 від 23.02.2021, укладеного між ТОВ "ВКТС" (орендодавець) та ТОВ "ІНТЕК" (орендар).

З дослідницької частини звіту вбачається, що оцінювач визначав розмір упущеної вигоди від неможливості використовувати орендодавцями наступних вагонів:

- ТОВ "ВК "ТРАНССИСТЕМА": №52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586,

- ТОВ "ВКТС": №№52815750, 53599270, 55603296, 54894340, 55472336, 56419328, 56419344, 56419351, 56439375, 56506629.

Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, зміст поданого звіту спростовує аргументи позивача про те, що у ньому оцінювачем визначено розмір упущеної вигоди ТОВ "ВКТС" саме за період з 01.08.2023 по 24.06.2024, у розмірі 39 995, 56 доларів США, а також те, що при визначенні розміру збитків ТОВ "ВКТС" оцінювач використовував дані договору оренди №231221 від 23.02.2021, укладеного між ТОВ "ВКТС" (орендодавець) та ТОВ "ІНТЕК" (орендар), відносно саме вагонів №№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586.

Поряд з цим, як зазначено вище, позивач, придбавши втрачені вагони (№№52370731, 53143491, 56133457, 56439334, 56565450, 56663586) за договором №010823 купівлі-продажу залізничних вагонів від 01.08.2023, проявивши розумну обізнаність, не міг розраховувати на отримання будь-яких доходів від фактично втрачених вагонів ще до укладення договору купівлі-продажу.

Відтак, надані докази, зокрема звіт про оцінку збитків упущеної вигоди, на який посилається позивач, не підтверджує розмір пред`явлених до стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди).

З огляду на ненадання позивачем доказів, які б вказували на те, що дохід міг би бути отриманий останнім у заявленому розмірі у випадку здійснення ним господарської діяльності за вищевказаний період, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди.

Враховуючи вищевикладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для справи, та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, прийнятого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/546/25 без змін.

Керуючись статтями 129, 256, 269-270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст.ст. 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/546/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.01.2026.

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко