ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/4416/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС", м.Київ
до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд", м.Харків
про стягнення 117794,52 грн
за участю представників:

позивача - Сечко С.В. (адвокат за довіреністю);

відповідача - Острась В.Ю. (за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

08.12.2025 року позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова Група "ТАС" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд" про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 117 794,52 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/4416/25 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами.

29.12.2025 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№30479), в якому проти позову заперечує в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач зазначав, що позивачем не доведено належними доказами збитків у сумі 117794,52 грн.

Відповідач зазначав, що фактичний розмір підтверджується документами про виконання обсягу відновлювальних (ремонтних) робіт. Доказами фактичного розміру понесених витрат потерпілим на відновлення транспортного засобу можуть бути договори, акти виконаних робіт, платіжні документи тощо. Такі докази до суду не надані. До позовної зави позивачем не додано звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням автомобіля (транспортного засобу) або висновку відповідної експертизи про визначення розміру збитків, заподіяних пошкодженням автомобіля, складеного відповідно до Вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395).

Враховуючи зазначене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Також, 29.12.2025 року представник відповідача надав до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (вх.№30480).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.01.2026 року задоволено клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (вх.№30480 від 29.12.2025). Постановлено розгляд справи №922/4416/25 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 20.01.2026 року.

05.01.2026 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив (вх.№135), в якій позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Позивач зазначав, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, слід виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. В даному випадку, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тoyota Land Cruiser Prado» номерний знак НОМЕР_1 визначена згідно Рахунку №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року СТО ФОП Сиром`ятникова О.Ю.

Позивач стверджував, що в даному випадку, доказами вартості відновлювального ремонту ТЗ та фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є рахунок №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року СТО ФОП Сиром`ятникова О.Ю та докази його оплати - платіжне доручення №456266 від 06.12.2024 року, у зв`язку з чим, вважав заперечення відповідача необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

12.01.2026 року представник відповідача надав до суду заперечення на відповідь на відзив (вх.№857), в яких зазначає, що позивачем не доведено належними доказами фактичного розміру збитків.

13.01.2026 року представник позивача надав до суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх.№889).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.01.2026 року задоволено клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представник позивача у судовому засіданні 20.01.2026 року підтримував позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.01.2026 року заперечував проти позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві та запереченнях у відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

14.11.2024 року о 10:00 год. у м. Харкові по вул. Академіка Курчатова, 5 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «ЗІЛ 130» номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 та автомобіля «Тoyota Land Cruiser Prado» номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2024 року у справі № 953/10700/24 водія автомобіля «ЗІЛ 130» номерний знак НОМЕР_2 - ОСОБА_1 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Оскільки відповідно до постанови Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2024 року у справі № 953/10700/24 встановлено, що водій транспортного засобу «ЗІЛ 130» номерний знак НОМЕР_2 - ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з КП «ШЛЯХРЕМБУД», а саме працював на посаді водія, то відповідач - КОМУНАЛЬНЕ ПІДРЯДНЕ СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ ПІДПРИЄМСТВО ПО РЕМОНТУ І БУДІВНИЦТВУ АВТОШЛЯХІВ М. ХАРКОВА «ШЛЯХРЕМБУД» є особою, відповідальною за завданий збиток.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, майнові інтереси власника автомобіля «Тoyota Land Cruiser Prado» номерний знак НОМЕР_1 , були застраховані в ПрАТ «Страхова група «ТАС» згідно з Договором добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) «ПРАВИЛЬНЕ КАСКО» № FО-01708731 від 11 грудня 2023 року.

Страхувальник пошкодженого транспортного «Тoyota Land Cruiser Prado» номерний знак НОМЕР_1 , звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою про настання події від 14.11.2024 року та заявою на виплату страхового відшкодування від 02.12.2024 року.

Дана заява була розглянута, пошкодження застрахованого автомобіля визнано страховим випадком, у зв`язку з чим, на підставі:

- Акту огляду колісного транспортного засобу від 18.11.2024 року;

- Рахунку - фактури №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року;

- Страхового акту № 28679/42/924 від 04.12.2024 року та розрахунку суми страхового відшкодування

ПрАТ «СГ «ТАС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 261313,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №456266 від 06.12.2024 року.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля засобу «ЗІЛ 130» номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 224565301, у зв`язку з чим, ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «СГ «ТАС» в розмірі: 143518,48 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №74423 від 19.12.2024 року (страхове відшкодування з урахуванням зносу автомобіля «Тoyota Land Cruiser Prado» номерний знак НОМЕР_1 ).

Отже, враховуюче викладене, позивач отримав право вимоги на відшкодування збитків з відповідача.

Згідно з розрахунком позивача, сума страхового відшкодування, належного з відповідача до сплати позивачу, складає 117794,52 грн, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин шістнадцятої, сімнадцятої статті 9 Закону України "Про страхування" страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України "Про страхування").

Згідно з частиною другою статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України та статті 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В силу положень частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно з статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, в результаті настання події, що має ознаки страхового випадку, позивачем складено страховий акт № 28679/42/924 від 04.12.2024, відповідно до якого, сума страхового відшкодування становить 261313,00грн.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля засобу «ЗІЛ 130» номерний знак НОМЕР_2 була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 224565301, у зв`язку з чим ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «СК «ТАС» в розмірі 143518,48 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №74423 від 19.12.2024 року.

Оскільки фактичний розмір шкоди (збитків) позивача - ПрАТ «СК «ТАС» становить 261313,00 грн, а страхове відшкодування страховою компанією відповідача - КП спеціалізоване підприємство по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «ШЛЯХРЕМБУД» (ПрАТ «СК «ВУСО») становило лише 143518,48 грн, останній просить стягнути різницю понесених збитнів, а саме, 117794,52 грн.

Згідно з статтею 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У цьому випадку існує основне зобов`язання між страхувальником або вигодонабувачем, з одного боку, і особою, відповідальною за збитки, - з іншого. Однак, в даному разі відбувається заміна осіб у зобов`язанні шляхом переходу прав кредитора до іншої особи на підставі закону: страховик заміняє собою страхувальника в його вимогах до особи, відповідальної за збитки. Отже позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Перехід прав страхувальника до страховика після виплати страхового відшкодування здійснюється на підставі договору, за яким страхувальник передає свої права страховику і приймає на себе зобов`язання сприяти останньому в здійсненні його суброгаційних прав. Страхувальник передає свої права на добровільній основі. При цьому, права вимоги передаються в тому ж обсязі, в якому вони могли б бути здійснені самим страхувальником. Право вимоги переходить до страховика в межах виплаченої суми страхового відшкодування. Отже страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Таким чином, на підставі вищезазначеного, до позивача перейшло право зворотної вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків.

При цьому, суд приймає до уваги, що постановою Київського районного суду м.Харкова від 04.12.2024 року у справі № 953/10700/24 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. При цьому, у постанові було зазначено, що фізична особа ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з КП «ШЛЯХРЕМБУД», а саме працював на посаді водія.

Згідно з частинами 4 - 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, факти, встановлені Постановою Київського районного суду м.Харкова від 04.12.2024 року у справі № 953/10700/24 щодо наявності вини ОСОБА_1 , який знаходився у трудових відносинах з КП «ШЛЯХРЕМБУД», а саме працював на посаді водія, в силу положень частин 4 - 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують додаткового доведення в процесі розгляду даної справи.

При цьому факт знаходження винної у ДТП особи у трудових відносинах з КП «ШЛЯХРЕМБУД» не заперечується відповідачем.

Положеннями частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до наведених положень закону шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі № 426/16825/16-ц.

У відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд зазначає, що Страховик винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми ст.29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст.1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у Страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності Страховика, а також у разі, коли Страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

З огляду на вищевикладені норми матеріальна шкода завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відшкодовується власником (роботодавцем), а не найнятим працівником - водієм, який є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди. Така особа, відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі №654/4218/15-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17.

При цьому, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2018 у справі № 924/675/17 висвітлено правовий висновок про те, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суду необхідно виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової авто-товарознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Суд встановив, що позивач документально підтвердив розмір і оплату проведеного ремонту автомобіля, вартість якого визначена виконавцем робіт (СТО) з урахуванням ПДВ.

Таким чином, у страховика у зв`язку з настанням страхового випадку виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача, у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Враховуючи вищевикладене, та в силу зазначених положень закону, саме відповідач є відповідальним за шкоду, заподіяну водієм транспортного засобу «ЗІЛ 130» номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 у процесі виконання своїх трудових обов`язків, в т. ч. за шкоду, заподіяну останнім в результаті скоєної ним ДТП 14.11.2024 року у місті Харкові.

Так, статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Тобто, розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи. При цьому, відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01.02.2018.

В матеріалах справи на підтвердження позовних вимог містяться: Акт огляду колісного транспортного засобу від 18.11.2024 року; Рахунок-фактура №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, Страховий акт № 28679/42/924 від 04.12.2024 року та розрахунок суми страхового відшкодування; платіжна інструкція №456266 від 06.12.2024 року про сплату позивачем на користь СТО 261313,00 грн страхового відшкодування; платіжна інструкція №74423 від 19.12.2024 року про сплату ПрАТ "СК "Вусо" на користь позивача 143518,48 грн страхового відшкодування.

Таким чином, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, суми збитків.

Водночас, відповідачем до суду не надано доказів на спростування позовних вимог чи доказів сплати страхового відшкодування.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Отже, в даному випадку, доказами вартості відновлювального ремонту ТЗ та фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є рахунок №22/11/2024 від 22.11.2024 року СТО ФОП Сиром`ятникова О.Ю та докази його оплати - платіжне доручення №456266 від 06.12.2024 року.

Враховуючи зазначене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що рахунок №22/11/2024 від 22.11.2024 року є неналежним доказом на підтвердження завдання збитків власнику пошкодженого транспортного засобу, оскільки під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені.

При цьому, у матеріалах справи відсутні, а відповідачем до суду не надано доказів, які б свідчили про відсутність у діях останнього порушення прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення із відповідача 117794,52 грн матеріальної шкоди в порядку суброгації.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з чч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані до матеріалів справи, та надана їм правова оцінка.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 117794,52 грн є обґрунтованими, правомірними, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, отже, підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст.129 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача, з вини якого виник спір.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73-80, 86, 129, 236, 238, 240, 247, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд" (адреса: 61004, місто Харків, вулиця Москалівська, будинок 20; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" (адреса: 03117, місто Київ, проспект Берестейський, будинок 65; , р/р НОМЕР_3 , в АТ "КБ "ПРИВАТБАНК", МФО 305299) суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 117794,52 грн, а також 3028,00 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "26" січня 2026 р.

СуддяК.В. Аріт