ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/1984/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючої судді): Романенко Д.С.;

Представники сторін:

Від Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича не з`явився;

Від Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича не з`явився;

Від Товариства з обмеженою відповідальністю Профелітмедицина не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 про відмову у задоволенні подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на нерухоме майно (повний текст ухвали складено 24.11.2025)

по справі №916/1984/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Профелітмедицина

до Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича

про стягнення 3 221 290, 61 грн,

(суддя першої інстанції: Желєзна С.П., дата та місце прийняття ухвали: 19.11.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

Товариство з обмеженою відповідальністю Профелітмедицина (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича (далі - Відповідач) про стягнення боргу у розмірі 3 221 290, 61 грн, який складається із суми попередньої оплати у розмірі 2 052 483,00 грн, збитків від інфляції у розмірі 963 559,34 грн, 3% річних у розмірі 205 248,27 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання Відповідачем зобов`язань за договором про організацію робіт по виготовленню столярних виробів № 198 від 18.12.2021 в частині виготовлення столярних виробів, їх доставки та монтажу на об`єкті Позивача.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 у даній справі позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Профелітмедицина до Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича було задоволено частково шляхом присудження до стягнення з Відповідача на користь Позивача попередньої оплати у розмірі 2 051 929,00 грн, 3% річних у розмірі 178 602,15 грн, збитків від інфляції у розмірі 746 873,16 грн, судового збору розмірі 24 931,27 грн.

Додатковим рішенням від 25.09.2025 з Відповідача на користь Позивача були присуджені до стягнення витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 150,20 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

13.10.2025 судом було видано накази про примусове виконання рішення суду від 08.09.2025 у даній справі.

21.10.2025 судом було видано накази про примусове виконання додаткового рішення від 25.09.2025 у даній справі.

28.10.2025 до суду від приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича (далі по тексту приватний виконавець Цинєв А.О.) надійшло подання, відповідно до якого виконавець просив суд:

1) визначити частку майна боржника Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича у нерухомому майні, яким він володіє разом з іншою особою - Яворською Антоніною Василівною в розмірі 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237;

2) дозволити звернути стягнення на нерухоме майно боржника Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича, яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 у даній справі було відмовлено приватному виконавцю Цинєву Андрію Олександровичу у задоволенні подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на нерухоме майно.

У свій ухвалі суд дійшов висновку, що перебування на примусовому виконанні виконавчого провадження №79360929 протягом лише 12 календарних днів станом на дату подання виконавцем подання до суду не може свідчити про бездіяльність боржника або наявність у нього умислу на невиконання судового рішення. Таким чином, відсутність доказів, які можуть свідчити про тривале невиконання Фізичною особою-підприємцем Яворським Олександром Васильовичем судового рішення або вжиття боржником умисних заходів з метою невиконання судового рішення у своїй сукупності свідчить про передчасність звернення приватного виконавця Цинєва А.О до суду з даним поданням.

Не погоджуючись з такою ухвалою, Приватний виконавець Цинєв Андрій Олександрович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 у справі № 916/1984/25; задовольнити заяву Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича, а саме:

- Визначити частку майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у нерухомому майні, яким він володіє разом з іншою особою - Яворською Антоніною Василівною (РНОКПП: НОМЕР_2 ) в розмірі 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237;

- Дозволити звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У своїй скарзі Апелянт не погоджується з висновками суду, що швидке проведення виконавчих дій є недоречним та звернення приватного виконавця через 12 днів після відкриття виконавчого провадження є передчасним.

Незважаючи на те, що приватним виконавцем Цинєвим А.О. за ці 12 днів (з моменту відкриття виконавчого провадження) встановлена відсутність коштів та майна, яке було б зареєстроване за боржником, та встановлена наявність частки такого майна, яка зареєстрована за дружиною боржника (з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань), суд безпідставно, грубо порушуючи норми законодавства, а також права та інтереси стягувача, фактично унеможливив виконання судового рішення у розумні строки.

Апелянт також наголошує, що в порушення ч.2 ст. 335 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції не розглянув подання приватного виконавця у десятиденний строк, та фактично примусив Позивача (стягувача) домовлятись з Відповідачем (боржником), оголосивши перерву з розгляду справи 10.11.2025 для нібито мирного врегулювання мирним шляхом, незважаючи на категоричне заперечення представника Позивача.

Таким чином, Апелянт вважає, що при вирішенні подання приватного виконавця, суд першої інстанції сприяв боржнику у невиконанні рішення суду та штучно вигадав таку підставу, як «передчасність звернення до суду».

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 по справі №916/1984/25; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи №916/1984/25 у судовому засіданні на 15.01.2026 року об 11-45 год.; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/1984/25.

04.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1984/25.

24.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Крім того, 09.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Профелітмедицина надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

15.01.2026 у судове засідання представники учасників справи не з`явились, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Товариство з обмеженою відповідальністю Профелітмедицина та Фізична особа-підприємець Яворський Олександр Васильович своїм правом на подання відзиву не скористались, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції, якою було відмовлено Приватному виконавцю Цинєву Андрію Олександровичу у задоволенні подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на нерухоме майно.

Як встановлено колегією суддів, 15.10.2025 ТОВ Профелітмедицина звернулось до Приватного виконавця Цинєва А.О. із заявою про примусове виконання рішення суду, на виконання якого було видано наказ від 13.10.2025. При цьому у заяві стягувачем було повідомлено, що боржник одружений з Яворською А.В., яка за час перебування у шлюбі з Відповідачем набула у власність земельну ділянку.

15.10.2025 Приватним виконавцем Цинєвим А.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79360929 з примусового виконання наказу від 13.10.2025 у справі №916/1984/25, у якій виконавцем було зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей; повідомлено про необхідність виконання вимог виконавчого документа, перерахувавши кошти, основну винагороду приватного виконавця та витрати виконавчого провадження на депозитний рахунок приватного виконавця.

Листом №8629 від 15.10.2025 Приватним виконавцем Цинєвим А.О. було направлено на адресу стягувача та боржника копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 79360929 від 15.10.2025 та вручено одержувачу 20.10.2025 (Т1, а.с.206).

На підставі наданих виконавцем матеріалів виконавчого провадження судом було встановлено, що 15.10.2025 виконавцем також було вжито ряд інших заходів з метою примусового виконання судового рішення, а саме: винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про зміну (доповнення) реєстраційних даних, які також були направлені сторонам виконавчого провадження засобами поштового зв`язку; отримано з Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про наявність зареєстрованого за ОСОБА_1 майна на праві власності; внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження всього майна боржника; направлено запити до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про наявність будь-якого майна, що зареєстроване за боржником; направлено та отримано засобами електронної комунікації відповідь від Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб; скеровано на адресу банківських установ вимогу про розкриття банківської таємниці; сформовано платіжні інструкції про стягнення коштів з рахунку Яворського О.В. в рахунок виконання судового рішення у справі №916/1984/25.

Відповідно до відповіді ПФУ № 296686520 від 15.10.2025 про фізичних осіб боржників, які отримують пенсії, розмір їх пенсій та найменування органу Пенсійного фонду України, на обліку в якому перебуває боржник, та інформацію про фізичних осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно правовими договорами, про їх останнє місце роботи, - особу знайдено в РЗО, але відсутні дані про отримання доходу.

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України на запит № 296686542 від 15.10.2025, за боржником не значяться зареєстрованими транспортні засоби.

У реєстрі Держспоживслужби відсутні відомості про наявність у боржника сільськогосподарських та самохідних машин.

Згідно відповіді Державної податкової служби України № 296686544 від 15.10.2025, боржник має рахунки у банках, на які накладено арешт.

З відповіді Державної податкової служби України на запит №296686543 від 15.10.2025 вбачається, що боржник задекларував наступні доходи:

- за 2024 рік (ознака доходу 512 річна декларація) 1330542,60 грн (з них податок 66527,13 грн);

- за перше півріччя 2025 року (ознака доходу 506 піврічна декларація) 558980,50 грн (з них податок 27949,03грн)

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.10.2025 року №447784560 та №447802107, за боржником не значиться зареєстрованим нерухоме майно, в тому разі і земельні ділянки. Згідно до відповіді ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 16.10.2025 року, за боржником не значяться зареєстровані земельні ділянки.

Приватним виконавцем Цинєвим А.О. на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 447833676 від 15.10.2025 було встановлено перелік нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 , в тому числі, право власності на земельну ділянку з кадастровим номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, яка була набута у власність ОСОБА_2 06.03.2025.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 1994 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 15.10.2025.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.10.2025 року №447833676 та № 447837734, ОСОБА_2 належать:

- земельна ділянка, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237; належить на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 70, виданий 06.03.2025, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Гурська В.С.;

- земельна ділянка, площею 2,518 га, кадастровий номер :02:000:0777, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 39; належить на підставі рішення суду, серія та номер: 2-658/11, виданий 12.08.2011, видавник: Ямпільський районний суд Вінницької області; додаткове рішення суду, серія та номер: 2-658/11, виданий 19.09.2011, видавник: Ямпільський районний суд Вінницької області; державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: І-ВН №010026, виданий 05.01.2002, видавник: Томашпільський районний відділ земельних ресурсів.

Таким чином, ОСОБА_2 було набуто у власність земельну ділянку під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Водночас, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про проведення державної реєстрації права власності лише за дружиною, що приписами чинного законодавства не заборонено.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.

За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішення по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Колегія суддів зазначає, що порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 335 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили (ч. 1 ст. 336 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. ч. 10, 11 ст. 336 Господарського процесуального кодексу України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові №367/252/24 від 10.09.2025 підтримала власні висновки, сформульовані у постанові від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009, про те, що виконавець може звернутися до суду з вимогою про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від наявності спору про право на таке майно, з урахуванням уточнень, здійснених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, які полягали в тому, що в разі наявності спору щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди по сутті має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору, і така заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI Цивільного процесуального кодексу України.

Так само Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 Цивільного процесуального кодексу України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції за наявності спору про право, у зв`язку із чим стаття 443 Цивільного процесуального кодексу України підлягає застосуванню винятково, якщо немає спору про право (пункти 55, 56 постанови від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11).

У п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №367/252/24 від 10.09.2025 зроблено висновок, що якщо суд під час розгляду подання виконавця встановить, що боржник володіє майном спільно з іншим із подружжя, продовжує перебувати в шлюбі або після його розірвання не має жодних неврегульованих спорів щодо спільного майна, і обставини придбання такого майна під час перебування у шлюбі є очевидними і неспростовними, то суд, пославшись на презумпцію спільності майна подружжя, вправі вирішити подання виконавця по суті і визначити частку боржника в спільному майні.

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про наявність спору про право на майно не надходили, що свідчить про відсутність існування такого спору та вірний висновок суду першої інстанції про можливість розгляду подання приватного виконавця Цинєва А.О. по суті в порядку ст.335, 336 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, дослідивши зміст оскаржуваної ухвали, судова колегія не погоджується з її висновками, з огляду на наступне.

Як зазначалось раніше, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 1994 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 15.10.2025. Таким чином, ОСОБА_2 було набуто у власність земельну ділянку під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Водночас, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про проведення державної реєстрації права власності лише за дружиною, що приписами чинного законодавства не заборонено.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звідси приписи статті 60 Сімейного кодексу України містять презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

В силу частин першої, другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положеннями частини першої статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з вимогами частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №367/6231/16-ц зазначено, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Для спільної сумісної власності характерною є неконкретизованість часток співвласників. Так, відповідно до приписів норми стаття 372 Цивільного кодексу України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду. Достатніми підставами для зміни розміру часток можуть послугувати міра фінансової, трудової чи іншої участі кожного із співвласників в придбанні, утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, вчинення співвласником дій, що порушують права інших співвласників тощо. Обставини, які можуть послугувати для збільшення або зменшення частки співвласників мають мати істотне значення.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів протилежного.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що ОСОБА_2 було набуто у власність земельну ділянку під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Таким чином, право спільної сумісної власності Відповідачів, як подружжя, на об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683) презюмується.

Як встановлено судовою колегією раніше, відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця, суд вважав, що швидке проведення виконавчих дій є недоречним та звернення приватного виконавця через 12 днів після відкриття виконавчого провадження є передчасним.

Проте, такі висновки суду першої інстанції судова колегія вважає необґрунтованими.

Як зазначалось раніше, статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначениху рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 цього Закону).

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Платіжні інструкції на примусове списання коштів або пред`явлення емітенту електронних грошей до погашення в обмін на грошові кошти надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду відображена в постанові від 29.10.2021 у справі №916/1714/20.

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, за змістом положень статей 1, 5, 6, 11, 18 Закону України "Про виконавче провадження" метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а виконавці при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов`язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна; при цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику.

За змістом частини 4 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження", після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Арешт на подільний об`єкт незавершеного будівництва накладається з урахуванням особливостей, визначених абзацами другим - п`ятим частини першої цієї статті. У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено мінімально допустимого строку для звернення до суду приватного виконавця із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на майно.

При цьому, відповідно до вимог п.п. 1, 3, 6 ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження", боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що боржник не виконав своїх зобов`язань передбачених п.п. 1, 3, 6 ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження". Більш того, протягом розгляду справи в суді першої інстанції боржником жодних дій щодо виконання рішення не здійснено, як і не надано жодних пояснень чи заперечень.

Суд також звертає увагу, що місцевим господарським судом 10.11.2025 за заявою боржника оголошувалась перерва у даній справі з метою мирного врегулювання спору, проте жодних дій з боку боржника вчинено так і не було.

Натомість, приватним виконавцем Цинєвим А.О. з моменту відкриття виконавчого провадження встановлена відсутність коштів та майна, яке було б зареєстроване за боржником, та встановлена наявність частки такого майна, яка зареєстрована за дружиною боржника, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо передчасності такого подання помилковими, оскільки приватним виконавцем здійснено всі необхідні виконавчі дії, що свідчить про своєчасність такого подання.

Зокрема, після відкриття виконавчого провадження, приватним виконавцем було вжито наступні заходи з метою примусового виконання судового рішення, а саме: винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про зміну (доповнення) реєстраційних даних, які також були направлені сторонам виконавчого провадження засобами поштового зв`язку; отримано з Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про наявність зареєстрованого за ОСОБА_1 майна на праві власності; внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження всього майна боржника; направлено запити до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про наявність будь-якого майна, що зареєстроване за боржником; направлено та отримано засобами електронної комунікації відповідь від Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб; скеровано на адресу банківських установ вимогу про розкриття банківської таємниці; сформовано платіжні інструкції про стягнення коштів з рахунку ОСОБА_1 в рахунок виконання судового рішення у справі №916/1984/25.

При цьому до моменту направлення на адресу суду подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на нерухоме майно виконавцем також були отриманні відповіді від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, банківських установ про залишок коштів на рахунках про відсутність відкритих боржником рахунків тощо.

Приватним виконавцем Цинєвим А.О. на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 447833676 від 15.10.2025 було встановлено перелік нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 , в тому числі, право власності на земельну ділянку з кадастровим номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, яка була набута у власність ОСОБА_2 06.03.2025.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про передчасність звернення приватного виконавця до суду першої інстанції з відповідним поданням.

Як зазначалось раніше, земельна ділянка площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237 фактично є спільною сумісною власністю боржника ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 , оскільки її придбано у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2025, посвідченого Приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. та зареєстрованого в реєстрі за №70.

Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 по справі №464/2227/17 зазначив, що задовольняючи подання державного виконавця про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно із іншими особами, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу.

Між тим, Верховний Суд у своїй Постанові від 25.04.2018 у справі № 534/795/14-ц зазначив, що аналіз ст. 379 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на час розгляду справи), статей 60,61,70 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій, виходячи з того, що боржник має заборгованість та наявного у нього майна недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі, дійшли обґрунтованого висновку про визначення належної боржнику частки у спільному майні подружжя для подальшого погашення вказаної заборгованості.

Враховуючи вказане вище, суд дійшов висновку, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення.

З огляду на наведене, з метою виконання рішення суду, шляхом звернення стягнення на майно боржника, підлягає визначенню частка майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким він володіє разом з іншою особою - ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частки цієї земельної ділянки.

Згідно питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Законодавець у вказаній нормі чітко визначив умову, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності в установленому законом порядку як юридичного факту. Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що з 01.01.2013 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав на нерухоме майно, здійснюється шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 17.04.2020 (справа №1512/7803/2012 ) .

Крім цього, в постанові Верховного Суду від 16.03.2020 (справа №5023/197/12) зазначено, що звертаючись з відповідною заявою, державний виконавець (приватний виконавець) повинен надати докази на підтвердження того, що вказане право власності на нерухоме майно належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку.

Так, ч.1, 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

Частиною 3 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Таким чином, звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку можливе за умови належного проведення виконавчих дій, достовірного встановлення належності цього майна боржнику та відсутності у боржника коштів чи іншого нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судова колегія вважає, що подання про звернення стягнення на нерухоме майно підлягає задоволенню.

Вирішення вищевказаних двох питань судом дозволить дотриматись принципу розумності строків виконавчого провадження та не здійснювати повторний розгляд судом питань, поставлених у поданні. Необхідність одночасно з визначенням частки боржника у майні, яким він володіє спільно з дружиною, також вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2023 у справі №755/4511/19.

З огляду на зазначене, судова колегія виснує про доведеність Апелянтом доводів викладених в апеляційній скарзі та доходить висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 по справі №916/1984/25 знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, у зв`язку з чим така апеляційна скарга потребує задоволення, а ухвала Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 по справі №916/1984/25 про відмову у задоволенні подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на нерухоме майно не відповідає вимогам процесуального законодавства і є достатні правові підстави для її скасування з ухваленням нового рішення про задоволення подання Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з Відповідача на користь Апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 по справі №916/1984/25 - задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 по справі №916/1984/25 - скасувати.

Задовольнити подання Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на нерухоме майно.

Визначити частку майна боржника Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у нерухомому майні, яким він володіє разом з іншою особою - Яворською Антоніною Василівною (РНОКПП: НОМЕР_2 ) в розмірі 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Звернути стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме:

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:008:1683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яворського Олександра Васильовича на користь Приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3028 грн.

Видачу наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, порядок і строки оскарження визначені ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.01.2026, у зв`язку з знеструмленням серверного обладнання з 20.01.2026 по 21.01.2026 через розгерметизацію системи опалення та здійснення ремонтних робіт з метою усунення вказаних наслідків.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош