РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2026Справа № 910/11879/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом виконуючого обов`язків керівника Полтавської окружної прокуратури в інтересах держави до Міністерства освіти і науки України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Державного навчального закладу "Полтавське вище міжрегіональне професійне училище", про зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

Прокурора: Синюк І.А.;

відповідача: не з`явився;

третьої особи: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2025 року виконуючий обов`язків керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської обласної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - Міністерство), у якому просив зобов`язати відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації права державної власності на приміщення навчального закладу Державного навчального закладу "Полтавське вище міжрегіональне професійне училище" по вулиці Решетилівській у будинку 64 а в місті Полтаві. У цьому ж позові Прокурор заявив клопотання про залучення до участі в даній справі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29 вересня 2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11879/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23 жовтня 2025 року. Цією ж ухвалою клопотання Прокурора про залучення до участі в даній справі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача задоволено, залучено Державний навчальний заклад "Полтавське вище міжрегіональне професійне училище" (далі - Училище) до участі у справі як третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

13 жовтня 2025 року на електронну пошту суду та 21 жовтня 2025 року - на адресу суду, від Училища надійшла заява від 10 жовтня 2025 року № 728 про розгляд справи без участі його представника. У цій же заяві третя особа позовні вимоги Прокурора підтримала та просила їх задовольнити.

Також 13 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Міністерства надійшли пояснення по справі від вказаної дати, у яких відповідач зазначив, що розглядатиме питання щодо закріплення державного майна за закладами освіти з урахуванням порядку передачі об`єктів державної власності на праві узуфрукта державного майна, що передбачене Законом України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб". Крім того, Училище є самостійною юридичною особою і здійснює реалізацію своїх прав та обов`язків через свого керівника. У цих же поясненнях Міністерство просило проводити розгляд цієї справи без участі його уповноваженого представника.

У підготовчому засіданні 23 жовтня 2025 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 11 грудня 2025 року.

24 листопада 2025 року через систему "Електронний суд" від Прокурора надійшли додаткові письмові пояснення від цієї ж дати, у яких останній зазначив, що оскільки власником спірного приміщення є Міністерство, а Училище відповідно до свого статуту використовує це майно на праві оперативного управління, саме на відповідача покладено обов`язок державної реєстрації такого майна. При цьому, державна реєстрація нерухомого майна, яке закріплене на праві оперативного управління, є обов`язковою і не залежить від положень Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" та подальшої його передачі закладам освіти на праві узуфрукта.

У судовому засіданні 11 грудня 2025 року суд постановив протокольну ухвалу про відкладення засідання на 15 січня 2026 року.

У судовому засіданні 15 січня 2026 року Прокурор підтримав вимоги, викладені в позові, просив їх задовольнити.

Відповідач та третя особа про розгляд справи були повідомлені належним чином та в установленому законом порядку, однак явку своїх повноважних представників у засідання не забезпечили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Прокурора, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або у разі відсутності такого органу.

Наявність вказаних обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Відповідно до частини 4 цієї статті Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц наведено правовий висновок про те, що у разі, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу влади, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Підставою для представництва Прокурором інтересів держави шляхом подання даного позову є невчинення відповідачем дій щодо забезпечення реєстрації права державної власності на нерухоме майно відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Невчинення Міністерством зазначених дій щодо спірного майна, на думку Прокурора, порушує основні засади державної політики у сфері освіти, економіки та культури, правовстановлюючих документів на майно, що належить державній власності. може призвести до нецільового використання вказаного майна або його вибуття з державної власності, що у свою чергу є порушенням загальнодержавних інтересів та у відповідності до статті 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 326 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі. Від імені та в інтересах держави право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних і суспільних потреб.

Частиною 1 статті 4 вказаного Закону визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності, поміж інших, є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління), Фонд державного майна України тощо.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 (далі - Положення № 630), останнє є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику в сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Основними завданнями Міністерства є забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності та інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій; забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності (пункт 3 Положення № 630).

Міністерство здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління (пункт 89 Положення № 630).

У свою чергу, Училище є закладом освіти державної форми власності, підпорядкованим Міністерству, за яким на праві оперативного управління закріплюються будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно, з метою забезпечення статутної діяльності закладу освіти (освітньої, наукової та культурно-просвітницької діяльності) (пункти 6.1. та 7.9. статуту Училища).

З наявної у матеріалах справи копії витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) вбачається, що засновником та власником Училища є Міністерство.

Як зазначав Прокурор у своєму позові, згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за училищем зареєстровано будівлю, площею 11 626,7 м2, навіс, площею 55,1 м2, огорожі, спортивний майданчик, гуртожиток, площею 1 011,9 м2, котельню, площею 113,00 м2, учбову майстерню, площею 1 340,00 м2 , учбовий корпус, площею 1 860,20 м2.

Разом із тим, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) будівлі за адресою: вулиця Решетилівська, будинок 64 а в міста Полтава, - не зареєстровані за жодним власником й відомості про вказане нерухоме майно в Реєстрі відсутні.

Відтак, на думку Прокурора, Міністерство, як повноважний орган управління майном державної власності у спірних правовідносинах, не вжило заходів для оформлення правовстановлюючих документів на вищевказане державне майно, яке закріплене за Училищем, що позабавляє останнє реалізувати свої права на відшкодування шкоди відповідно до Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 (далі - Порядок № 326).

У зв`язку з цим Прокурор звернувся до Міністерства з листом від 5 серпня 2025 року № 55-88-10899 вих-25 у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у якому повідомив про вищевказане порушення щодо непроведення державної реєстрації на об`єкт державної власності, який перебуває на балансі вищого навчального закладу. Однак, на час звернення Прокурора з цим позовом до суду Міністерство відповіді на вказаний лист не надавало, як і не вчинило заходів для усунення виявленого порушення.

3 урахуванням викладеного, зважаючи на те, що уповноважений державою орган на здійснення функцій у спірних правовідносинах визначений у справі відповідачем, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість звернення Прокурора, як самостійного позивача, в інтересах держави з даним позовом у порядку частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та наявність у Прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді як самостійного позивача.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу Обласного управління професійно-технічної освіти від 20 грудня 1971 року № 103 "Про створення профтехучилищ у м. Полтаві" було відкрито міське професійно-технічне училище № 23.

Наказом Полтавського обласного управління професійно-технічної освіти від 15 серпня 1984 року № 136 "Про реорганізацію профтехучилищ системи профтехосвіти області" міське професійно-технічне училище № 23 міста Полтави перейменовано в середнє професійно-технічне училище № 23 міста Полтави.

Згідно з постановою ради Міністрів Української РСР від 15 листопада 1988 року № 350 "Про присвоєння імен учбовим закладам" середньому професійно-технічному училищу № 23 міста Полтави присвоєно звання Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. та змінено назву на Полтавське професійно-технічне училище № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С.

Наказом Міністерства освіти України (правонаступником якого є Міністерство) від 16 листопада 1999 року № 388 "Про передачу цілісного майнового комплексу Полтавського облагробуду до сфери управління Міносвіти", у зв`язку з передачею до сфери управління Міністерства освіти України цілісного майнового комплексу СПТУ № 23 Полтавського облагробуду (розпорядження Кабінету Міністрів України від 15 вересня 1999 року № 970-р), було створено спільну з представниками Полтавського облагробуду комісію.

За актом від 28 грудня 1999 року (копія якого міститься в матеріалах справи), погодженого начальником Управління освіти облдержадміністрації Охріменком І.В., головою правління облагробуду Даценком О.І., затвердженого заступником Міністра освіти і науки України Богомоловим А.Г., у період з 27 по 31 грудня 1999 року комісія облагробуду передала з балансу ЖКК облагробуду на баланс ПТУ № 23 Міністерства освіти основні засоби (будівлі та споруди, устаткування, майстерні та їдальні) за актом звірки (додаток № 1). Однак, вказаний додаток з переліком переданих на баланс ПТУ № 23 основних засобів у матеріалах справи відсутній.

На підставі наказу Міністерства освіти і науки України (правонаступником якого є Міністерство) від 30 червня 2009 року № 584 "Про припинення юридичної особи професійно-технічного училища № 51 с. Писарівщина Диканського району Полтавської області" до професійно технічного училища № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. приєднано професійно-технічне училище № 51 с. Писарівщина Диканського району Полтавської області.

Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України (правонаступником якого є Міністерство) від 16 серпня 2011 року № 977 "Про затвердження Статуту державного навчального закладу "Професійно-технічне училище № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. м. Полтави" назву професійно-технічного училища № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. міста Полтави змінено на державний навчальний заклад "Професійно-технічне училище № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. м. Полтави".

Згідно з наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України (правонаступником якого є Міністерство) від 28 лютого 2013 року № 290 "Про зміну типу Державного навчального закладу "Професійне-технічне училище № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. м. Полтави" змінено тип і найменування державного навчального закладу "Професійно-технічне училище № 23 імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С. м. Полтави" на державний навчальний заклад "Полтавське вище міжрегіональне професійне училище імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С.".

Наказом Міністерства від 30 листопада 2016 року № 1441 "Про зміну назви Державного навчального закладу "Полтавське вище міжрегіональне професійне училище імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С." змінено назву на Училище.

Згідно з пунктом 1.1. статуту Училища, який затверджений наказом Міністерства від 8 червня 2017 року № 819, останнє є підпорядкованим Міністерству державним професійно-технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти.

Пунктом 1.2. статуту Училища визначено, що воно є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Державного навчального закладу "Полтавське вище міжрегіональне професійне училище імені Героя Радянського Союзу Бірюзова С.С.". Училище утворено та зареєстровано в порядку, визначеному законодавством, що регулює діяльність неприбуткового закладу (організації).

Згідно з пунктом 1.3. статуту Училища його місцезнаходженням є: 36007, місто Полтава, вулиця М.Бірюзова (Решетилівська), будинок 64-а.

Відповідно до пункту 2.1. статуту Училища цивільні права та обов`язки останнього виникають з моменту його створення і припиняються з дня внесення до ЄДР запису про його припинення. Училище є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби, штамп, печатку із своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України.

За пунктом 6.2. статуту Училища його директор забезпечує збереження та ефективне використання за призначенням закріпленого за Училищем майна відповідно до законодавства.

Для забезпечення підготовки, перепідготовки й підвищення кваліфікації робітничих кадрів Училище використовує навчально-матеріальну базу та земельні ділянки відповідно до паспортів, технічної документації, актів на право постійного користування тощо. Приміщення й споруди Училища обладнані відповідно до діючих нормативів і санітарних норм та експлуатуються згідно з вимогами безпеки життєдіяльності, охорони праці, правил пожежної безпеки і санітарно-гігієнічних норм. Майно Училища, у тому числі: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інші об`єкти є об`єктами державної власності, що закріплюються за навчальним закладом на праві оперативного управління. Функції управління майном, яке закріплюється за Училищем, здійснює Міністерство. Майно та земельні ділянки, що закріплюються за Училищем, не можуть бути предметом застави, а також не підлягають вилученню або передачі у власність, а також оренду юридичним і фізичним особам без згоди Міністерства, крім випадків, передбачених законодавством. Училища несе відповідальність перед Міністерством за збереження та використання за призначенням закріпленого за ним майна (пункти 7.8., 7.9. та 7.11. статуту Училища).

В обґрунтування позову Прокурор зазначав, що в Реєстрі будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за Училищем зареєстровано: будівлю, площею 11 626,70 м2, навіс, площею 55,10 м2, огорожі, спортивний майданчик, гуртожиток, площею 1 011,90 м2, котельню, площею 113,00 м2, учбову майстерню, площею 1 340,00 м2, учбовий корпус, площею 1 860,20 м2. Однак, у Реєстрі відомості про спірне майно та його власника відсутні.

Листом від 18 серпня 2025 року № 128 (копія якого міститься в матеріалах справи), наданим Прокурору у відповідь на його лист від 5 серпня 2025 року № 55-88-10898 вих25, Училище повідомило, що: "...навчальним закладом на даний час виготовлений новий технічний паспорт. Правовстановлюючі документи на будівлю за адресою: м. Полтава, вул. Решетилівська, 64А, а саме наказ про закріплення майна, відсутній. На даний час вирішується питання щодо внесення майна до Державного реєстру прав, для отримання наказу на оперативне управління".

Також Прокурор посилався на те, що актом обстеження Училища від 17 червня 2024 року (копія якого міститься в матеріалах справи), пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації, комісією у складі: заступника голови Київської районної ради в м. Поставі з питань діяльності виконавчого органу О. Борисенко, головного спеціаліста відділу юридично-правової допомоги та забезпечення життєдіяльності району О. Бабаскіна та головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури Я. Ізмайлової, - було проведено обстеження приміщень Училища за адресою: місто Полтава, вулиця Решетилівська, 64 а, та зафіксовано пошкодження фасадів та покрівлі навчального корпусу та гуртожитку. Окрім того, у цьому акті зазначено, що значних пошкоджень зазнали: 124 віконні конструкції та 2 вхідні групи у навчальному корпусі; 123 віконні конструкції та частково пошкоджені міжкімнатні двері та 2 вхідні групи в гуртожитку; 3 віконні конструкції у котельні; 54 віконні конструкції та 2 вхідні групи в навчальній майстерні. Проте, через відсутність реєстрації права власності на вказані будівлі завдані навчальному закладу збитки у визначеному законом порядку відшкодовано не було.

У зв`язку з вищевказаним Прокурор звернувся до суду з цим позовом в інтересах держави до Міністерства про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації права державної власності на приміщення навчального закладу Училища по вулиці Решетилівській, 64 а у місті Полтава.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 статті 92 Конституції України).

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина 1 статті 11 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) встановлює, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17, та Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду, викладеними в постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Відтак, посилання Прокурора в позові (абзац 5 сторінки 14) на ймовірність вибуття спірного майна з власності громади, у зв`язку з відсутністю його реєстрації у визначеному законом порядку, є необґрунтованими, оскільки відповідні реєстраційні дії не можуть обмежувати правомочності власника майна, гарантовані законом. При цьому, жодних доказів на підтвердження належності вказаного майна саме територіальній громаді міста Полтави Прокурором до свого позову не додано, а у самому позові доводи про належність спірного майна до комунальної власності взагалі відсутні.

Разом із цим, відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною 1 статті 5 Закону визначено, що в Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівель, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону державній реєстрації підлягає, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 5 Закону в Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівель, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

За статтею 6 Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку з урахуванням особливостей, визначених цим Законом: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав (стаття 18 Закону).

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 "Про затвердження Порядку здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави" (далі - Постанова № 990) реєстраційні дії - це усі дії, що здійснюються державним реєстратором прав на нерухоме майно або державним реєстратором юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстратор), уповноваженою особою суб`єкта державної реєстрації у реєстрах, крім надання інформації з них.

За пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (надалі - Порядок) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до державного реєстратора або нотаріуса.

Отже, у розумінні Закону та Постанови № 990 Міністерство не є суб`єктом державної реєстрації прав на нерухоме майно й позбавлене можливості й компетенції вчиняти усі дії, передбачені чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав.

За частиною 1 статті 14 ГПК України Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своєму позові Прокурор просить зобов`язати саме Міністерство вчинити дії щодо реєстрації права державної власності на майно, хоча відповідач взагалі не є суб`єктом вчинення таких реєстраційних дій. Крім того, ні в тексті позовної заяви, ні в прохальній частині позову Прокурор не конкретизував, які саме дії повинно вчинити Міністерство на виконання відповідного рішення суду, у разі задоволення цього позову.

При цьому, приписи частини 3 статті 182 ЦК України, на які посилався Прокурор у своєму позові та додаткових поясненнях, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки передбачають право на оскарження дій щодо ухилення від реєстрації права на нерухоме майно, вчинені саме суб`єктами державної реєстрації таких прав, до яких Міністерство, як зазначалося судом, не належить.

Крім того, за змістом статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Як вбачається з матеріалів справи та як зазначив Прокурор у своєму позові, право державної власності на спірне майно на даний час у Реєстрі не зареєстровано за жодним суб`єктом (у тому числі за державою).

У свою чергу, відповідно до пункту 44 Порядку для державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 року, за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт, подається, зокрема, витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (у разі державної реєстрації права державної власності).

Разом із цим, у матеріалах справи визначений Порядком витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єкта, право власності на який, на думку Прокурора, підлягає державній реєстрації Міністерством, також відсутній. Відтак, Прокурором не було доведено у встановленому законом порядку належними доказами факту перебування спірного майна в державній власності.

У матеріалах справи також відсутні будь-які докази того, що саме визначене в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва майно було передане Міністерством на баланс ПТУ № 23 (правонаступником якого є Училище) за актом від 28 червня 1999 року. Будь-які документи, які підтверджують майнові права держави на спірне майно, а також його передачу на баланс Училища, у матеріалах справи відсутні й Прокурором суду також не надані.

Крім того, у прохальній частині позову Прокурора взагалі відсутній перелік та конкретизація нерухомого майна, право власності на яке підлягає державній реєстрації (його площа та інші ідентифікуючі ознаки).

У свою чергу, державна реєстрація права власності на пошкоджені будівлі, розташовані за адресою: місто Полтава, вулиця Решетилівська, 64-а, жодним чином не наділяє Училище правом на отримання відшкодування за фактом їх пошкодження внаслідок збройної агресії російської федерації, оскільки у розумінні Порядку № 326 відшкодування шкоди відбувається саме на користь власника пошкодженого майна, а не його балансоутримувачем. При цьому, здійснення відповідних реєстраційних дій не є визначальною та єдиною підставою для відшкодування таких збитків.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19).

Враховуючи те, що Прокурором не доведено жодними належними та допустимими доказами порушення Міністерством прав чи законних інтересів держави, не надано належних доказів, які підтверджують зміст позовних вимог, а також те, що обраний Прокурором спосіб захисту не призведе до поновлення будь-яких порушених прав держави, суд дійшов висновку про те, що позов Прокурора є безпідставним, а відтак задоволенню не підлягає.

Інші доводи, на які посилалися учасники даного судового процесу під час розгляду справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду в даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин у задоволенні позову Прокурора, пред`явленого в інтересах держави, слід відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору залишаються за Прокурором та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26 січня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко