ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Справа № 918/488/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фібратекс Плюс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 у справі № 918/488/25 (суддя Мовчун А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтекс - Мед"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фібратекс Плюс"

про стягнення заборгованості у розмірі 485 144, 82 грн

за участю представників сторін:

позивача - Подоляк В.Г.;

відповідача - Гольонко М.М.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтекс - Мед" (далі - позивач, ТОВ "Інтекс - Мед") звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фібратекс Плюс" (далі - відповідач, ТОВ "Фібратекс Плюс") про стягнення заборгованості у розмірі 485 144, 82 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено умови договору поставки №290422 від 29.04.2022 в частині оплати поставленого товару.

ТОВ "Інтекс - Мед" також просило в суді першої інстанції визнати недійсною заяву ТОВ "Фібратекс Плюс" про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 10.07.2025 за вих. № 10.07/1.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Фібратекс Плюс" на користь ТОВ "Інтекс - Мед" 376 267, 89 грн основного боргу, 59 506, 67 грн пені, 7 881,49 грн 3 % річних, 41 488, 77 грн інфляційних втрат, 7277,17 грн судового збору за подання позовної заяви та 3 028 грн судового збору за подання заяви про визнання недійсним правочину, пов`язаного з предметом спору.

Заяву ТОВ "Інтекс - Мед" про визнання недійсним правочину, пов`язаного з предметом спору, задоволено. Визнано недійсною заяву ТОВ "Фібратекс плюс" про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 10.07.2025 за вих. № 10.07/1.

Суд першої інстанції, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку, що позовні вимоги, а також заява про визнання недійсним правочину, пов`язаного з предметом спору, підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ТОВ "Фібратекс Плюс" на користь ТОВ "Інтекс - Мед" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 69 750 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, є доведеними належним чином, а тому дійшов висновку про наявність підстав для їх стягнення в повному обсязі.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ТОВ "Фібратекс Плюс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 у справі № 918/488/25, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача 126 850, 50 грн основного боргу, 17 297, 79 грн пені, 12021, 49 грн інфляційних втрат та 2 085, 50 грн 3 % річних, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- на підтвердження факту поставки товару за видатковою накладною № 1097 від 23.09.2024 на суму 126 850, 50 грн, позивач долучає податкову накладну № 1595 від 23.09.2024, яка складена на суму 201 932, 60 грн. Тобто, на підставі видаткової накладної № 1097 від 23.09.2024, позивачем було складено податкову накладну, яка згодом була відкоригована до нуля розрахунком коригування відповідно до п. 192.1 ПК України. Водночас, нового постачання товару не відбувалося, що підтверджується відсутністю нових видаткових накладних або інших первинних документів. Попри це, позивачем 10.01.2025 була повторно складена нова податкова накладна на ту поставку, яка фактично вже була скасована шляхом коригування попередньої податкової накладної;

- нова податкова накладна, складена без наявності нової господарської операції, є безпідставною та такою, що не відповідає нормам Податкового кодексу України. Така дія можуть свідчити про штучне створення податкових зобов`язань, що не мають реального економічного змісту, та порушують принципи достовірності податкового обліку;

- фактичної поставки та отримання товару відповідно до спірної накладної не відбулося. Зазначене підтверджується розрахунком коригування кількісних і вартісних показників від 16.12.2024 № 1596 до податкової накладної №1166 від 23.09.2024, згідно з яким вартість постачання та сума податкових зобов`язань були зменшені до нуля. Окрім того, згідно складської довідки вих. № 15.08/1 від 15.08.2025 сировинні суміші згідно спірної видаткової накладної на складі ТОВ "Фібратекс Плюс" не оприбутковувалися та в обліку не відображені. Така сировина і тара згідно цієї партії поставки відсутня в облікових регістрах підприємства та на залишках;

- позивач, складаючи розрахунок коригування до податкової накладної, підтвердив відсутність господарської операції. Отже, відсутній факт поставки товару за видатковою накладною № 1097 від 23.09.2024, як і відсутні підстави для стягнення з відповідача 126 850,50 грн заборгованості, а також пені, 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані згідно даної накладної на загальну суму 31 404,78 грн.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ТОВ "Фібратекс Плюс" на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 у справі № 918/488/25, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення 22752,42 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у разі скасування основного рішення в частині стягнення 158 255, 28 грн, на користь позивача з відповідача підлягатимуть стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі лише 46 997, 55 грн (326 889,54 (485 144,82 - 158 255,28) грн х 100 % : 485 144,82 грн (заявлені позовні вимоги) = 67,38 %. В той же час, 69 750,00 грн (загальні судові витрати) х 67,38% : 100% = 46 997,55 грн.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В.

Листом від 04.11.2025 з Господарського суду Рівненської області витребувано матеріали справи.

11.11.2025 матеріали справи надійшли до суду.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 та від 01.12.2025 відкрито провадження за апеляційними скаргами ТОВ "Фібратекс Плюс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 у справі № 918/488/25. Розгляд скарг призначено на 17.12.2025 о 14:30 год.; об`єднано для спільного розгляду апеляційні скарги відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 оголошено перерву в судовому засіданні до 21.01.2026 о 15:15 год.

ТОВ "Інтекс - Мед" надіслало до суду відзиви на апеляційні скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 у справі № 918/488/25, в яких позивач просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає наступне:

- спочатку була складена і зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна № 1166 від 23.09.2024 на загальну суму 242 319, 13 грн з ПДВ. В подальшому був зареєстрований розрахунок коригування кількісних і вартісних показників від 16.12.2024 № 1596 до податкової накладної № 1166 від 23.09.2024, на підставі якого вартість постачання та сума податкових зобов`язань були зі знаком "-", тобто зменшені до нуля. Також 10.01.2025 відбулася реєстрація в ЄРПН податкової накладної № 1595 від 23.09.2024 на загальну суму 201 932,60 грн з ПДВ. Вказані дії пов`язані із тим, що поставка позивачем як постачальником товару на суму 126 850, 50 грн з ПДВ по видатковій накладній № 1097 від 23.09.2024 помилково відбулася за заниженими цінами, тобто за цінами на товар, які нижчі, ніж ті, що були встановлені у постачальника (позивача) на такий товар на день поставки;

- між позивачем і відповідачем обговорювалося здійснення повернення позивачу як постачальнику товару по такій поставці. Тому позивачем складено, а відповідачем здійснено реєстрацію в ЄРПН розрахунку коригування кількісних і вартісних показників від 16.12.2024 №1596 до податкової накладної № 1166 від 23.09.2024, на підставі якого вартість постачання та сума податкових зобов`язань були зі знаком "-", тобто зменшені до нуля. Однак повернення товару позивач як постачальник так і не дочекався від відповідача як покупця;

- зважаючи на те, що відповідач погодився здійснити виправлення у первинних документах на спірну поставку з розрахунку того, що отримує знижку на товар, і позивач мав впевненість в отриманні від відповідача (підписанні ним) первинних документів із зміненою ціною на товар, то з точки зору податкового законодавства України дії позивача були правильними у контексті складання розрахунку коригування кількісних і вартісних показників від 16.12.2024 № 1596 до податкової накладної № 1166 від 23.09.2024, а також реєстрації 10.01.2025 в ЄРПН податкової накладної № 1595 від 23.09.2024. Лише так можна виправити помилку, допущену у графі 7 (ціна постачання одиниці товару/послуги або максимальна роздрібна ціна товарів без урахування ПДВ) податкової накладної, складеної за операціями з постачання товарів/послуг на митній території України;

- між позивачем як постачальником і відповідачем як покупцем мала місце господарська операція з постачання товару на суму 126 850,50 грн з ПДВ по видатковій накладній № 1097 від 23.09.2024;

- реальність господарської операції з поставки позивачем відповідачу 23.09.2024 товару на суму 126 850, 50 грн з ПДВ підтверджують долучені до позовної заяви первинні документи по поставці і транспортуванню товару відповідачу як покупцю, а саме: видаткова накладна № 1097 від 23.09.2024 і товарно-транспортна накладна № 1097 від 23.09.2024, які складені у відповідності до вищевказаних вимог законодавства, підписані уповноваженими особами позивача і відповідача, скріплені їх печатками;

- товар на суму 126 850, 50 грн з ПДВ, поставлений позивачем по видатковій накладній №1097 від 23.09.2024, відповідачем не повертався, жодних доказів на підтвердження повернення такого товару позивачу відповідач не долучив;

- податкова накладна як доказ може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним;

- складська довідка № 15.08/1 від 15.08.2025 не спростовує доводів позивача про борг відповідача за поставлений товар, оскільки позивач обґрунтовує свої грошові вимоги на підставі видаткової накладної № 1097 від 23.09.2024, на якій є підпис від імені відповідача, печатка відповідача. Видаткова накладна № 1097 від 23.09.2024 це первинний документ, засвідчений обома сторонами у момент поставки. Додатковий доказ на користь позивача товарно-транспортна накладна № 1097 від 23.09.2024. Натомість, складська довідка складена відповідачем набагато пізніше, у контексті судового спору та в односторонньому порядку, що не може вважатись достовірним доказом;

- твердження відповідача, що рішення ухвалено без застосування норм Податкового кодексу України в частині реєстрації податкових накладних, безпідставне;

- основне рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню в частині оскарження, відповідно, не підлягає скасуванню і додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22 752, 45 грн, оскільки інакше це суперечитиме положенню ч. 4 ст. 129 ГПК України, коли на відповідача мають повністю покладатися судові витрати у разі задоволення позову;

- додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 є законним і обґрунтованим, скасуванню не підлягає, зокрема і в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22 752, 45 грн;

- на виконання ч. 8 ст. 129 ГПК України позивач робить дану заяву про те, що докази, які підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом (переглядом) даної судової справи у суді апеляційної інстанції, а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, будуть подані суду протягом п`яти днів після ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у даній справі.

ТОВ "Інтекс-Мед" надіслало до суду клопотання про долучення доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача в судових засіданнях підтримав доводи апеляційних скарг, просить задоволити їх вимоги.

Представник позивача в судових засіданнях заперечив доводи апеляційних скарг, просить відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішень, заслухавши в судовому засіданні представників позивача та відповідача, зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 29.04.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтекс-Мед" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фібратекс Плюс" (покупець) укладено договір поставки № 290422 (надалі - договір).

Постачальник зобов`язується передавати у власність покупця, а покупець - приймати та оплачувати товар окремими партіями за погодження сторін, на умовах, викладених в цьому договорі. Ціна окремої партії товару, його найменування, асортимент, кількість, загальна вартість партії товару, що постачається за даним договором, вказується у видаткових накладних на кожну окрему партію товару, а також в специфікаціях та/або рахунках-фактурах, що є невід`ємними частинами цього договору (п. п. 1.1., 1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що право власності на товар та ризик випадкової загибелі чи псування товару, що постачається за даним договором, переходить від постачальника до покупця в момент підписання сторонами видаткової накладної на кожну окрему партію товару, що є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно п. 3.2 договору поставка товару здійснюється окремою партією у строк, передбачений ч. 4 ст. 267 ГК України, якщо інше не обумовлено в специфікації. Датою поставки окремої партії товару вважається дата вказана у відповідній видатковій накладній на окрему партію товару, підписаній сторонами. Специфікації та/або рахунки-фактури, видаткові накладні є невід`ємною частиною цього договору.

Загальна сума договору визначається у гривнях та дорівнює сумарній вартості окремих партій товару, поставлених протягом строку дії даного договору. Покупець оплачує товар протягом 5 календарних днів з дня отримання товару (п.4.1 договору).

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено відтисками їх печаток.

На виконання умов договору поставки від 29.04.2022 № 290422, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 466 677, 17 грн з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними № 1071 від 13.09.2024 на суму 189 076, 67 грн з ПДВ, № 1097 від 23.09.2024 на суму 126 850, 50 грн з ПДВ, № 1184 від 03.10.2024 на суму 150 750 грн з ПДВ та товарно - транспортними накладними № 1097 від 23.09.2024, № 1184 від 03.10.2024, які підписані представниками сторін та скріплені відтисками їх печаток без жодних зауважень.

Позивачем подано та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкові накладні: № 1116 від 13.09.2024 на суму 189 076, 67 грн з ПДВ; № 1595 від 23.09.2024 на суму 201 932, 60 грн; № 1231 від 03.10.2024 на суму 150 750 грн з ПДВ.

Відповідач здійснив часткову оплату за поставлений товар у розмірі 90 409, 28 грн, що підтверджується копією банківської виписки по особовому рахунку позивача, долученою до матеріалів справи.

Предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 376 267, 89 грн заборгованості, 59 506, 67 грн пені, 7 881, 49 грн 3 % річних та 41 488, 77 грн інфляційних втрат у зв`язку із порушенням відповідачем умови договору поставки № 290422 від 29.04.2022 в частині оплати поставленого товару.

Також ТОВ "Інтекс - Мед" просило в суді першої інстанції визнати недійсною заяву ТОВ "Фібратекс Плюс"від 10.07.2025 за вих. № 10.07/1 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог .

Оскаржуваним рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 позовні вимоги задоволено повністю, а також визнано недійсною заяву відповідача про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 10.07.2025 за вих. № 10.07/1.

Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 126 850, 50 грн основного боргу, 17 297, 79 грн пені, 12 021, 49 грн інфляційних втрат та 2 085, 50 грн 3 % річних.

Надаючи оцінку обставинам у справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. ст. 525, 526 ЦК України).

Встановлюючи певні умови виконання зобов`язань в договорі, сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених умов виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків по договору, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору, що є недопустимим.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У ч. 1 ст. 655 ЦК України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

Як встановлено апеляційним судом, за змістом договору поставки від 29.04.2022 № 290422, який укладений між позивачем та відповідача, позивач зобов`язується передати у власність відповідача, а останній - приймати та оплачтити товар окремими партіями за погодження сторін, на умовах, викладених в цьому договорі (п. 1.1. договору).

Пунктом п. 3.2 договору поставка товару здійснюється окремою партією у строк, передбачений ч. 4 ст. 267 ГК України, якщо інше не обумовлено в специфікації. Датою поставки окремої партії товару вважається дата вказана у відповідній видатковій накладній на окрему партію товару, підписаній сторонами. Специфікації та/або рахунки-фактури, видаткові накладні є невід`ємною частиною цього договору. Загальна сума договору визначається у гривнях та дорівнює сумарній вартості окремих партій товару, поставлених протягом строку дії даного договору. Покупець оплачує товар протягом 5 календарних днів з дня отримання товару (п. 4.1 договору).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору поставки, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 466 677, 17 грн з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними № 1071 від 13.09.2024 на суму 189 076, 67 грн з ПДВ, № 1097 від 23.09.2024 на суму 126 850, 50 грн з ПДВ, № 1184 від 03.10.2024 на суму 150 750 грн з ПДВ та товарно - транспортними накладними № 1097 від 23.09.2024, № 1184 від 03.10.2024, які підписані представниками сторін та скріплені відтисками їх печаток без жодних зауважень.

Тобто, в даному випадку, первинними документами, що підтверджують передання позивачем та прийняття відповідачем товару за договором поставки від 29.04.2022 № 290422 є саме вказані вище видаткові та товарно - транспортні накладні.

Оцінюючи вищевказані видаткові та товарно - транспортні накладні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про належність таких доказів у підтвердження передання і приймання товару за договором поставки від 29.04.2022 № 290422 з огляду на їх відповідність наведеним вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки ними зафіксовано факт передання позивачем та прийняття відповідачем товару саме за вказаним договором без будь-яких заперечень чи зауважень, що підтверджується їх підписами та відтисками печаток, а також те, що вони містять відомості про відповідні господарські операції та підтверджують факт їх здійснення (в тому числі і видаткова накладна № 1097 від 23.09.2024 на суму 126 850, 50 грн з ПДВ).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про підробку підписів на видаткових та товарно - транспортних накладних чи відсутність у представника відповідача повноважень їх підписувати, або ж доказів втрати зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Отже, беручи до уваги те, що відповідач зі свого боку порушив зобов`язання щодо оплати поставленого позивачем товару за договором від 29.04.2022 № 290422, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 376 267, 89 грн підлягають задоволенню.

В той же час, колегія суддів зазначає, що відповідач в суді апеляційної інстанції доводить те, що поставка товару згідно видаткової накладної № 1097 від 23.09.2024 на суму 126850,50 грн з ПДВ, не відбулася. Вказані обставини підтверджуються розрахунком коригування кількісних і вартісних показників від 16.12.2024 № 1596 до податкової накладної №1166 від 23.09.2024, згідно з яким вартість постачання та сума податкових зобов`язань були зменшені до нуля. Відповідач вважає, що позивач, складаючи розрахунок коригування до податкової накладної, підтвердив відсутність господарської операції.

А відтак, на думку відповідача, відсутній факт поставки товару за видатковою накладною № 1097 від 23.09.2024, як і відсутні підстави для стягнення з відповідача 126 850,50 грн заборгованості, суми пені, 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за даною накладною на загальну суму 31404,78 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем до Єдиного реєстру податкових накладних було подано податкову накладну № 1166 від 23.09.2024 на загальну суму 242 319, 13 грн з ПДВ, а в подальшому складено розрахунок коригування кількісних і вартісних показників № 1596 від 16.12.2024 до податкової накладної № 1166 від 23.09.2024, на підставі якого вартість постачання та сума податкового зобов`язання були зменшені до нуля.

Так, Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 по справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

У постанові від 04.08.2022 у справі № 922/19/21 Верховний Суд зазначив, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними у податковому та бухгалтерському обліках постачання спірного товару

Відповідно до п. 201.7 Податкового кодексу України (у редакції, які діяла на час виникнення спірних правовідносин), податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно ст. 201.1 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що податкова накладна №1595 від 23.09.2024 на суму 201 932, 60 грн з ПДВ, яка складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних за фактом постачання товару лише додатково підтверджує факт виникнення зобов`язань відповідача з оплати вартості поставленого товару згідно договору від 29.04.2022 № 290422. При цьому податкова накладна, як доказ може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги положення укладеного між сторонами договору поставки від 29.04.2022 № 290422 (п. 3.2. договору), вважає, що документами, якими підтверджуються, як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачу, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є саме видаткові та товарно-транспортні накладні, які сторонами належним чином оформлені та засвідчені їх печатками без будь - яких зауважень. Саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість переданого товару.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що між позивачем як постачальником і відповідачем як покупцем мала місце господарська операція з постачання товару на суму 126850,50 грн з ПДВ по видатковій накладній № 1097 від 23.09.2024. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази повернення відповідачем позивачу товару на суму 126850,50 грн з ПДВ, який був поставлений згідно з видатковою накладною № 1097 від 23.09.2024.

При цьому посилання відповідача на складську довідку № 15.08/1 від 15.08.2025, за змістом якої сировинні суміші та зворотна тара на складі відповідача, не оприбутковувались, та в обліку не відображені, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки складська довідка не спростовує доводів позивача про наявність у відповідача заборгованості з поставленого товару. Позивач обґрунтовує свої вимоги з посиланням на видаткову накладну № 1097 від 23.09.2024, яка є первинним бухгалтерським документом, складеним у відповідності до норм закону та засвідчена сторонами у момент поставки. Натомість, складська довідка складена відповідачем набагато пізніше, у контексті судового спору та в односторонньому порядку.

Щодо суми податкової накладної № 1595 від 23.09.2024, то позивач в суді пояснив, що поставка товару на суму 126 850, 50 грн з ПДВ по видатковій накладній № 1097 від 23.09.2024 помилково відбулась за заниженими цінами, тобто за цінами на товар, які нижчі, ніж ті, що були встановлені у постачальника (позивача) на такий товар на день поставки, у зв`язку з чим до Єдиного реєстру податкових накладних була подана податкова накладна за новою вищою ціною.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 59 506, 67 грн пені, 7 881,49 грн 3 % річних та 41 488, 77 грн інфляційних втрат, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Сторони п. 6.2 договору поставки передбачили, що у разі порушення встановлених договором строків оплати товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за поставлений товар за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення терміну оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із урахуванням викладеного, здійснивши перевірку правильності нарахувань позивачем пені, 3 % річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 59 506, 67 грн пені, 41 488, 77 грн інфляційних втрат та 7 881, 49 грн 3 % річних.

Також колегія суддів зазначає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 в частині визнання недійсною заяви ТОВ "Фібратекс плюс" про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 10.07.2025 за вих. № 10.07/1, не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції, із урахуванням вимог ст. 269 ГПК України, не надає правової оцінки висновкам суду першої інстанції в цій частині.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

В суді першої інстанції позивач просив ухвалити додаткове рішення та стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 69 750 грн.

На підтвердження вказаних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача надано до матеріалів справи копії: договору про надання правничої допомоги № 20250414/1 від 14.04.2025, додаткової угоди № 1 від 30.09.2025 до договору про надання правничої допомоги № 20250414/1 від 14.04.2025, ордеру серії АІ № 1894945 від 13.05.2025, акту про виконання робіт і надання послуг № 1 від 13.10.2025 до договору про надання правничої допомоги № 20250414/1 від 14.04.2025, опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом адвокатського бюро "Подоляк і партнери", платіжної інструкції № 1134 від 13.10.2025, платіжної інструкції № 502 від 20.05.2025, платіжної інструкції № 1130 від 09.10.2025, платіжної інструкції № 796 від 17.07.2025, рахунку- фактури № 389 від 16.05.2025, рахунку-фактури № 400 від 04.07.2025, рахунку - фактури № 417 від 01.10.2025, рахунку - фактури № 421 від 13.10.2025.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення від 23.10.2025 про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 69 750 грн, з посиланням на вимоги ст. ст. 123, 126, 129 ГПК України зазначив, що понесені позивачем витрати документально обґрунтовані та доведені, а тому дійшов висновку, що вони підлягають задоволенню в повному розмірі.

В той же час, в апеляційній скарзі відповідач, як підставу для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, посилається лише на те, що у разі скасування основного рішення в частині стягнення 158 255, 28 грн, на користь позивача з відповідача підлягатимуть стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 46 997, 55 грн.

Враховуючи те, що за результатом апеляційного перегляду рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 залишено без змін, із урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги на додаткове рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування (зміни) додаткового рішення від 23.10.2025 про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 69 750 грн.

Апеляційний господарський суд вказує, що в порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, відповідач висновків суду першої інстанції не спростував, а його посилання є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Суд вказує, що ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 в оскаржуваній частині та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 у справі №918/488/25 необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги ТОВ "Фібратекс Плюс" - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 покладається на відповідача згідно з ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фібратекс Плюс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.10.2025 в оскаржуваній частині та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2025 у справі №918/488/25 - залишити без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.