РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2026Справа № 910/12506/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" до Держави України в особі: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця", Головного управління Національної поліції в Одеській області та Державної казначейської служби України, - про відшкодування моральної шкоди,

за участю представників:

позивача: не з`явився;

Залізниці: Нікогосяна О.С.;

Поліції: Міняйла О.М.;

Казначейства: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Держави України в особі: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (далі - Залізниця), Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - Поліція) та Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), - про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн, завданої бездіяльністю службових осіб Залізниці, яка полягає в невиконанні рішення Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16, а також 3 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю службових осіб Поліції, яка полягає в непритягненні посадових осіб Залізниці до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі № 910/12506/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 13 листопада 2025 року.

14 жовтня 2025 року на електронну пошту суду, а також 30 жовтня 2025 року, - на адресу суду, від позивача надійшла заява від 14 жовтня 2025 року вих. № 14-10 про розгляд справи без участі його представника.

27 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Казначейства надійшов відзив від 22 жовтня 2025 року вих. № 5-10-10/23252, у якому останнє проти задоволення позову заперечувало та вказало, що воно жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Разом із цим, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - стягнення моральної шкоди з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку, є необґрунтованим і таким, що не відповідає законодавчим приписам, оскільки списання коштів, які знаходяться на рахунках Казначейства, без урахування їх цільового призначення є неможливим. Крім того, на думку вказаного відповідача, Товариство не надало належних доказів на підтвердження вчинення протиправних або незаконних дій службовими особами Залізниці та Поліції по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів і заподіяною шкодою. Також позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних страждань.

28 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Поліції надійшов відзив від 27 жовтня 2025 року, у якому вказаний відповідач проти задоволення позову також заперечував, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 за позивачем був встановлений оплатний і безстроковий земельний сервітут, який не потребував укладення окремого договору з Залізницею. Вказаним рішенням суду обов`язок Залізниці щодо підписання чи направлення Товариству договору сервітуту, або вчинення будь-яких інших дій, встановлено не було. Відтак, твердження позивача про невиконання Залізницею рішення Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 є необґрунтованим. Реалізація права на сервітут покладається на самого позивача шляхом його державної реєстрації, чого Товариством здійснено не було. Позивач також не звертався до органів примусового виконання судових рішень та не надав доказів відкриття виконавчого провадження. У свою чергу, сам факт наявності відкритого кримінального провадження або звернення позивача із заявами до Поліції не підтверджує наявності порушень з боку відповідачів. Факт умисного невиконання судового рішення службовими особами відповідачів в установленому законом порядку не встановлений. На думку вказаного відповідача, твердження позивача про завдання йому моральної шкоди ґрунтуються на припущеннях й не підтверджені будь-якими належними доказами.

Також 28 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Залізниці надійшов відзив від цієї ж дати вих. № НЮ-39/306, у якому остання проти задоволення позову заперечувала, оскільки рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16, було встановлено земельний сервітут позивача, а не покладено обов`язок на Залізницю щодо вчинення будь-яких дій. У той же час, Залізниця не заперечувала факт встановлення сервітуту на користь позивача та не вчиняла жодних дій щодо оскарження чи невизнання такого права Товариства. Разом із цим, реалізація встановленого судовим рішенням права покладалося на самого позивача шляхом державної реєстрації зазначеного сервітуту, чого Товариством здійснено не було. Позивач також не навів жодних обґрунтувань того, у чому саме полягає бездіяльність Залізниці та які конкретні дії не були вчинені останньою. Позивач не довів у встановленому законом порядку наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, у тому числі настання моральної шкоди, її розміру, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів і заявленими негативними наслідками для Товариства, а також вини Залізниці. Крім того, неможливість будівництва СТО, про що зазначав позивач у своєму позові, не пов`язана з діями Залізниці, оскільки договір оренди відповідної земельної ділянки з Миколаївською міською радою було припинено ще в 2017 році.

30 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Поліції надійшла заява від 29 жовтня 2025 року про участь її представника, - Міняйла Олександра Миколайовича, у засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, із застосуванням сервісу "Easycon", яку ухвалою суду від 3 листопада 2025 року задоволено частково.

Також 30 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Залізниці надійшла заява від цієї ж дати про участь її представника в призначеному засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку ухвалою суду від 3 листопада 2025 року було задоволено.

Крім того, 30 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від Поліції надійшла заява від цієї ж дати про участь її представника, - Ясинецької Юлії Андріївни, у засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, із застосуванням сервісу "Easycon", яку ухвалою суду від 3 листопада 2025 року було задоволено частково.

У підготовчому засіданні 13 листопада 2025 року суд постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів; про відкладення засідання на 11 грудня 2025 року.

24 листопада 2025 року на адресу суду від Товариства надійшли заперечення проти доводів Залізниці від 18 листопада 2025 року вих. № 18-11, у яких позивач зазначав, що Залізниця не вчинила жодних дій, направлених на експлуатацію лінії електропередачі, що вказує на невиконання вказаним відповідачем рішення Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16. У свою чергу, позивач звертався до виконавчого комітету Миколаївської міської ради для реєстрації відповідних речових прав (сервітуту), а також оскаржував бездіяльність останньої у проведенні такої реєстрації. Зазначене свідчить про вжиття Товариством усіх дій для належної реалізації встановленого в рішенні суду права земельного сервітуту.

Крім того, 24 листопада 2025 року на електронну пошту суду, а також 5 грудня 2025 року, - на адресу суду, від позивача надійшла заява від 24 листопада 2025 року вих. № 24-11/1 про розгляд справи без участі його представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 15 січня 2026 року.

У судовому засіданні 15 січня 2026 року представники Поліції та Залізниці проти задоволення позову заперечували з підстав, наведених у поданих ними відзивах.

Казначейство та позивач були належним чином повідомлені про розгляд справи, однак явку своїх повноважних представників в судове засідання не забезпечили. Разом із цим, 15 грудня 2025 року на електронну пошту суду, а також 1 січня 2026 року, - на адресу суду, від позивача надійшла заява від 15 грудня 2025 року вих. № 15-12 про розгляд справи без участі його представника. У цій же заяві позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

За приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 за позовом Товариства до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" (правонаступником якого є Залізниця) про встановлення земельного сервітуту, яке набрало законної сили в установленому порядку, встановлено, що 8 липня 2015 року між позивачем і Миколаївською міською радою (далі - Рада) було укладено договір оренди землі № 10934, зареєстрований у книзі реєстрації договорів оренди за № 10934, за умовами якого позивачу було передано в оренду земельну ділянку, кадастровий номер № :05:082:0014, загальною площею 1 454,00 м2, для будівництва станції технічного обслуговування та мийки для автомобілів (цільове призначення В.03.15). Ділянка розташована за адресою: місто Миколаїв, вулиця Херсонське шосе (біля АЗС-10). Строк оренди - 1 рік (до 8 липня 2016 року) з правом пролонгації.

Відповідно до пунктів 9.3. та 9.4. вказаного договору орендар земельної ділянки, зокрема, зобов`язаний розпочати будівництво та завершити його в строк, встановлений цим правочином, до спливу строку останнього. Орендар зобов`язаний приступити до використання земельної ділянки після державної реєстрації права оренди та одержання дозволу на будівництво.

За пунктом 3.1. договору (у редакції додаткової угоди від 2 червня 2017 року № 220-17), останній діє до 8 грудня 2017 року. Орендар, який має право скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за шість місяців до спливу цього строку договору оренди землі. Підставою для укладення договору на новий строк буде відповідне рішення орендодавця.

У цьому ж рішенні судом було встановлено, що в 2011 році на замовлення позивача Компанія "Базіс-проект" розробила Проект зовнішнього електропостачання СТО по Херсонському шосе (біля АЗС-10) в місті Миколаїв (перша черга будівництва), відповідно до умов якого позивач мав під`єднати свої енергоустановки до мережі електроживлення від ТП-554, яка належить Залізниці. На підставі вказаного проекту в землі було прокладено кабель, який частково знаходився на належній Залізниці земельній ділянці та підключений до ТП-554, яка також належить Залізниці. З метою подальшої експлуатації електричного кабелю Товариство зверталося до Залізниці з пропозицією укласти договір сервітуту на право прокладання та експлуатації електричного кабелю від електричної підстанції ТП-554 Залізниці, через земельну ділянку останньої, до земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво СТО, з площею сервітуту 0,0025 га, визначеного в Проекті технічного (кадастрового) плану земельної ділянки, безстроково. Однак, між сторонами такий договір укладено не було.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 позов Товариства задоволено, встановлено за позивачем оплатний та безстроковий земельний сервітут загальною площею 0,0025 га (25 м2) на земельній ділянці, загальною площею 529,9905 га (5299905 м2), розташованій за адресою: місто Миколаїв, Херсонське шосе (поблизу АЗС-10) в Інгульському районі, безстроково, з оплатою 1975,00 грн на рік (79,00 грн на рік за 1 м2) на період будівництва СТО та мийки та 2 567,50 грн на рік (102,70 грн на рік за 1 м2) після введення СТО та мийки в експлуатацію, з наступними правами: правом прокладання та експлуатації лінії електропередачі (електричного кабелю) від електричної підстанції № 544 до земельної ділянки кадастровий номер № :05:082:0014, по частині земельної ділянки Залізниці, загальною площею 529,9905 га (5299905 м2), яка належить останній на підставі державного акта на право постійного користування землею від 1 березня 2000 року серії І-МК № 001647, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 319; площею земельного сервітуту 0,0025 га (25 м2), та межами, визначеними Технічною документацією щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, у межах смуги відведення філії в Інгульському районі міста Миколаєва (площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту 0,0025 га, сервітуарій - Товариство).

На думку позивача, Залізниця не виконала вищевказане рішення суду, а тому останній звернувся до Поліції із заявою про вчинення вказаним відповідачем кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими частиною 3 статті 206, статтями 364, 366, частиною 2 статті 367 та частиною 3 статті 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

З матеріалів справи вбачається, що Поліцією 10 червня 2021 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) про вчинення кримінального правопорушення за частиною 2 статті 382 КК України № 0000678. Постановою слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 Поліції Жулаєва Г.Ю. від 31 липня 2021 року вказане кримінальне провадження було закрито в зв`язку з відсутністю в діях невстановленої особи складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2023 року в справі № 522/815/22 вказана постанова слідчого була скасована, а матеріали провадження направлені для організації та проведення досудового розслідування. Докази винесення вироку по зазначеній кримінальній справі на час розгляду судом даного спору відсутні.

Оскільки на час звернення позивача до суду з цим позовом Поліція не притягнула до відповідальності посадових осіб Залізниці за бездіяльність, що полягає у невиконанні рішення Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16, Товариство звернулось до суду з цим позовом до Держави України про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача відшкодування: у розмірі 3 000 000,00 грн - моральної шкоди, завданої Поліцією; у розмірі 200 000,00 грн - моральної шкоди, завданої Залізницею.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами 1-2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року в справі № 686/16161/16-ц.

При цьому приписи статей 1166, 1147 ЦК України, на які позивач посилався у своєму позові, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вони передбачають загальні умови відшкодування майнової шкоди (збитків).

Водночас предметом даного спору є вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди, порядок відшкодування якої унормовано спеціальними приписами статті 1167 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (частина 2 статті 1167 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2023 року в справі № 454/287/22.

У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідної посадової особи є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц.

Разом із цим, у позові Товариства взагалі не зазначено й не надано будь-яких доказів прийняття Казначейством рішень, вчинення дій чи бездіяльності, внаслідок яких позивачу було завдано моральну шкоду.

У свою чергу, залучення Казначейства як співвідповідача є необхідним виключно у разі, якщо останнє є її безпосереднім заподіювачем шкоди.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 7 вересня 2022 року в справі № 641/4272/19.

При цьому, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги.

У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2022 року в справі № 641/5005/20 зазначено, що: "суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою".

Разом із цим, позивачем не доведено та матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких можна встановити, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000678 орган слідства порушив строки проведення досудового розслідування або його посадовими особами допущені порушення норм кримінально-процесуального права, які призвели до спричинення позивачеві моральної шкоди.

Як зазначав позивач у своєму позові та не заперечувала Поліція у своєму відзиві, на час розгляду судом даного спору досудове розслідування у межах кримінального провадження № 0000678 триває.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що тривале, на думку позивача, проведення досудового розслідування, зумовлене, зокрема, діями самого Товариства, яке не вчиняє активних дій щодо участі в проведенні слідчих дій.

З наявних у матеріалах справи копій листів Поліції: від 11 липня 2024 року № 60.2-вх.6020, від 30 серпня 2024 року № 60.2-вх.7413, від 2 жовтня 2024 року № 60.2-вх.8359, від 10 жовтня 2024 року № 60.2-вх.8365, - вбачається, що неодноразові пропозиції слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 Поліції директору Товариства Бєлобородову А.А. прибути для проведення слідчих дій, а також вимоги постанови слідчого про проведення процесуальних дій на іншій території від 1 серпня 2024 року щодо явки вказаної особи на допит, останнім виконані не були.

Суд звертає увагу на те, що встановлення незаконності/неправомірності дій органів досудового розслідування не віднесено до компетенції господарських судів.

Разом із цим, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Залізниця за своєю організаційно-правовою формою не є органом державної влади, а є акціонерним товариством, 100% акцій якого належать державі. Вказане виключає можливість застосування приписів статей 1173, 1174 ЦК України до службових осіб вказаного відповідача.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази існування підстав для відшкодування Залізницею моральної шкоди, визначеної частиною 2 статті 1167 ЦК України, й такі підставі не були покладені в основу обґрунтування позовних вимог Товариства, суд дійшов висновку про те, що обов`язок доказування наявності складу усіх елементів цивільного правопорушення, у тому числі й вини зазначеного відповідача, покладено на позивача.

Частиною 6 статті 75 ГПК України прямо визначено, що для господарського суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, обов`язковими є лише питання, чи мали місце дії (бездіяльність) особи та чи вчинені вони цією особою, що встановлено виключно обвинувальним вироком суду в кримінальному провадженні або постановою суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, що набрали законної сили.

Проте, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів винесення вироку щодо посадових осіб Залізниці в частині вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, зокрема, у межах кримінального провадження № 0000678.

Крім того, поза компетенцією господарського суду є самостійне встановлення наявності в діях Залізниці чи її посадових осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України. Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічна норма міститься в статті 2 КК України.

У свою чергу, факт звернення Товариства до органів Поліції із заявою про вчинення Залізницею (її посадовими особами), відповідного кримінального правопорушення, а також звернення позивача до Поліції з клопотаннями про надання інформації про хід розслідування правопорушення в межах кримінального провадження № 0000678, - не є доказами наявності ознак протиправності в діях вказаних відповідачів, а лише вказують на реалізацію позивачем його прав щодо подачі у визначеному законом порядку клопотань до органу досудового розслідування. Більш того, вказані заяви та клопотання Товариства були розглянуті компетентними органами в установленому законом порядку і за наслідками такого розгляду жодних порушень вимог чинного кримінально-процесуального законодавства не встановлено. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Якщо боржник не виконує судове рішення добровільно, примусове виконання судового рішення здійснюється в порядку Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

За статтею 3 цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 5 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Зі змісту рішення Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 вбачається, що останнім було задоволено вимогу Товариства немайнового характеру.

У свою чергу, статтею 63 Закону встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що резолютивна частина рішення Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 не містить встановлення будь-якого обов`язку для Залізниці чи її посадових осіб вчинити або утриматися від вчинення певних дій на користь Товариства. Тобто, зазначене рішення за своєю правовою природою є правовстановлюючим і не породжує жодних зобов`язальних правовідносин між позивачем та іншими особами.

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення Товариством дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом. Зокрема, у вказаному рішенні були визначені строк, умови та порядок оплати встановленого за Товариством земельного сервітуту. Проте докази здійснення Товариством встановлених даним рішенням проплат, матеріали справи не містять. Це також спростовує посилання позивача на необхідність укладення відповідного договору із Залізницею, оскільки всі умови сервітуту були встановлені даним судовим рішенням.

Разом із цим, статтею 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

За статтею 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Частиною 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут).

Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса (пункт 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127).

Отже, реалізація позивачем встановленого рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року в справі № 916/3083/16 права земельного сервітуту залежало від вчинення самим Товариством дій щодо реєстрації такого права у визначеному законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що вказане речове право Товариством у встановленому законом порядку зареєстроване не було. Докази на підтвердження вчинення саме відповідачами дій, спрямованих на перешкоджання Товариству в реєстрації відповідного речового права, у матеріалах справи відсутні й позивачем до суду подані не були.

У свою чергу, факт звернення позивача 31 липня 2019 року до міського голови Ради Сенкевича О. Ф. із заявою про проведення реєстрації земельного сервітуту та неотримання відповіді від цього органу місцевого самоврядування, жодним чином не підтверджує факту вчинення саме відповідачами у даній справі будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання позивачу здійснити державну реєстрацію встановленого судовим рішенням речового права.

Доводи позивача про розгляд Миколаївським окружним адміністративним судом у справі № 400/2515/24 його позову про визнання протиправною бездіяльності виконавчого комітету Ради щодо розгляду заяви від 20 листопада 2023 року № 23010-07-22 про продовження договору оренди від 8 червня 2015 року № 10934 та зобов`язати вчинити певні дії, не приймаються судом до уваги, оскільки орендні відносини, які склалися між Товариством і Радою не є предметом даного спору й жодним чином не підтверджують наявності елементів складу цивільного правопорушення відповідачів у цій справі. При цьому, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року, в справі № 400/2515/24 у задоволенні позовних вимог Товариства було відмовлено.

Також судом було встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21 травня 2025 року в справі № 915/999/24 за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Товариства, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Залізниці, про повернення земельної ділянки, що набрало законної сили, прямо встановлено, що вказаний договір оренди земельної ділянки припинив свою дію в зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, тобто 8 грудня 2017 року.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності й справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 11 січня 2024 року в справі № 910/479/21.

Однак, звертаючись з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння Товариству, як юридичній особі, немайнової шкоди в зв`язку з приниженням його ділової репутації. У свою чергу, посилання Товариства на факт сплати ним орендної плати за земельну ділянку за укладеним з Радою договором оренди землі від 8 липня 2015 року № 10934 протягом 10 років на загальну суму 85 725,15 грн не свідчить про заподіяння позивачу саме моральної шкоди.

Разом із цим, наявність будь-яких майнових збитків у позивача не охоплюється предметом даного спору та не підлягають відшкодуванню в межах розгляду цієї справи.

Оскільки позивач не довів в установленому законом порядку наявності в діях відповідачів ознак протиправності, а також не довів факту заподіяння такими діями Товариству саме моральної шкоди, суд дійшов висновку про необґрунтованість даного позову.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин у задоволенні позову Товариства слід відмовити.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26 січня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко