ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2026 р. Справа№ 910/14930/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання Дюкарєва І.М.

за участю представників згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "ПГ Інвест"

на рішення господарського суду м.Києва від 11.08.2025р.

(повний текст складено 12.08.2025р.)

у справі №910/14930/24 (суддя Марченко О.В.)

за позовом ТОВ "ПГ Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Алмарк Україна"

про визнання недійсним договору про надання послуг від 08.01.2013р. №08-01/13

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 28.08.2025р. ТОВ "ПГ Інвест" звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення господарського суду м.Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24 та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Алмарк Україна" просить у випадку, якщо суд не встановить підстав для закриття провадження у даній справі, залишити апеляційну скаргу без задоволення, відмовивши у задоволенні вимог позивача в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ПГ Інвест" на рішення господарського суду м.Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24; справу №910/14930/24 призначено до розгляду.

29.09.2025р. до апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, обґрунтоване тим, що:

- позивачем вже подавались позови про визнання спірного договору недійсним (справа №910/12728/23 (рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2023р., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024р. та постановою Верховного Суду від 11.12.2024р., у задоволення позову відмовлено), справа №910/12222/24 (ухвалою господарського суду міста Києва від 29.10.2024р. позову заяву повернуто через невиконання вимог суду та ненадання належних доказів, в тому числі, доказів сплати судового збору або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору в установленому законом порядку), справа №910/13473/24 (ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2024р. позову заяву повернуто через невиконання вимог суду, викладених в ухвалі від 06.11.2024р. та ненадання належних доказів сплати судового збору в установленому законом порядку);

- господарським судом міста Києва залишено без уваги заяву відповідача про те, що судом вже розглянуто аналогічні позовні вимоги у справі №910/12728/23 та винесено остаточне рішення, що набрало сили закону;

- отже провадження у даній справі має бути закритим через наявність остаточного рішення у справі 910/12728/23 за вимогами позивача, що є ідентичними до вимог у даній справі у відносинах між тими самими сторонами;

- при цьому у позовних заявах від 04.10.2024р., 01.11.2024р., 03.12.2024р. у Розділі «Щодо наявності аналогічного спору» позивач надає неправдиву інформацію, запевняючи про те, що «Станом на дату подання позовної заяви в судах відсутня будь-які справи між тими ж сторонами з того ж предмета та підстав, що й дана позовна заява», та стверджуючи, «Позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав» та вводить правосуддя в оману, а вказані дії з введення в оману правосуддя є зловживанням наданими йому законом процесуальними правами.

До вказаного клопотання відповідачем додані копії позовних заяв від 11.08.2023р., від 04.10.2024р., від 01.11.2024р., від 03.12.2024р., рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2023р. у справі №910/12728/23, постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024р. у справі №910/12728/23, постанови Касаційного господарського суду від 11.12.2024. у справі №910/12728/23 та ухвали господарського суду міста Києва від 11.09.2025р. про відкриття провадження у справі про банкрутство позивача.

Щодо наданих відповідачем додаткових доказів, колегія суддів зазначає про таке.

Інформація щодо вказаних судових рішень є загальновідомою, їх тексти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак, надані відповідачем судові рішення не можна вважати додатковими доказами по справі.

Щодо інших документів, а саме копій позовних заяв, то вони вже наявні в матеріалах справи, а відтак такі документи також не можна вважати додатковими доказами по справі.

07.10.2025р. до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про призначення у справі технічної експертизи документів (акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р.) (аналогічне за змістом поданому в суді першої інстанції - примітка суду). Також позивач просить вилучити у відповідача оригінали акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р. для подальшого проведення технічної експертизи документів.

Також, 07.10.2025р. до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання, в якому заявник просить витребувати у відповідача оригінали вказаних актів приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2023р. та від 04.12.2015р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025р. розгляд апеляційної скарги ТОВ «ПГ Інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24 відкладено на 21.10.2025р.

20.10.2025р. до апеляційного суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про призначення повторної судової експертизи, в яких заявник просить: долучити до матеріалів справи дані заперечення і докази до них: Висновок експерта №99/23 від 12.12.2023р.; Відповідь на запит ТОВ «Алмарк Україна» від ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» вих. №289 від 20.02.2025р.; Відповідь на запит ТОВ «Алмарк Україна» від Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса», Київське відділення, Міністерство Юстиції України, вих №б/н від 24.03.2025р. та врахувати наявну в них інформацію, аргументи, доводи та докази; відхилити клопотання ТОВ «ПГ Інвест» про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи; закрити провадження у даній справі або, у разі продовження слухання по справі, відмовити у позовних вимогах у повному обсязі.

Колегія суддів зазначає про те, що надані відповідачем документи вже наявні в матеріалах справи, а відтак такі документ не можна вважати додатковими доказами по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025р. розгляд апеляційної скарги ТОВ «ПГ Інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24 відкладено на 03.11.2025р.

30.10.2025р. до апеляційного суду від відповідача надійшло повідомлення про відкриття справи про банкрутство, в якому заявник просить врахувати надану у даному повідомленні інформацію при розгляді апеляційної скарги, поданої позивачем-боржником у справі №910/14930/24 та залучити до участі у справі арбітражного керуючого процедурою банкрутства позивача. До вказаного повідомлення додано копію ухвали господарського суду міста Києва від 11.09.2025р. у справі №910/8475/25.

Колегія суддів зазначає про те, що, як вже було встановлено вище, інформація щодо судових рішень є загальновідомою, їх тексти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак, надану відповідачем копію ухвали господарського суду міста Києва від 11.09.2025р. у справі №910/8475/25 не можна вважати додатковим доказом по справі.

Також, 30.10.2025р. до апеляційного суду від відповідача надішли пояснення щодо представництва Цвєткова Г.О. у даній судовій справі (розділ 1-10) та щодо істотних особливостей даного спору, ініційованого ТОВ «ПГ Інвест», щодо якого 11.09.2025р. у справі №910/8475/25 господарським судом міста Києва відкрито процедуру банкрутства (розділ 11), в яких заявник довів до відома, що 11.09.2025р. ухвалою господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі №910/8475/25 про банкрутство боржника - ТОВ «ПГ Інвест» - позивача у даній справі та, з огляду на вказане, просив залучити до участі у даній справі арбітражного керуючого у процедурі банкрутства, призначеного ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2025р. у справі №910/8475/25.

02.11.2025р. до апеляційного суду від арбітражного керуючого у справі про банкрутство боржника ТОВ «ПГ Інвест», провадження у якій відкрито ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2025р. у справі №910/8475/25, Мучинського І.Д. надійшло клопотання про залучення до участі у справі як представника боржника, в якому останній просить залучити до участі у справі №910/14930/24 та надати йому всі передбачені законодавством процесуальні права на стадії апеляційного розгляду справи №910/14930/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025р. заяву колегії суддів у складі: головуючий суддя - Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Хрипун О.О. про самовідвід від розгляду справи №910/14930/24 задоволено; відведено суддів Північного апеляційного господарського суду Яценко О.В., Мальченко А.О., Хрипуна О.О. від розгляду справи №910/14930/24; матеріали справи №910/14930/24 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2025р. апеляційну скаргу ТОВ "ПГ Інвест" на рішення господарського суду м.Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24 прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі суду; розгляд апеляційної скарги призначено на 12.01.2026р.

09.01.2026р. до апеляційного суду від ТОВ "Алмарк Україна" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що директор ТОВ "Алмарк Україна" - адвокат Цвєтков Г.О. володіє виключною інформацією, що має вирішальне значення для правильного вирішення справи та винесення об`єктивного рішення, але з об`єктивних причин позбавлений можливості бути присутнім у судовому засіданні, оскільки призваний у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України № 69/2022, що виключає можливість призначити будь-яку іншу особу, яка б володіла аналогічними знаннями та повноваженнями.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026р. апеляційну скаргу ТОВ "ПГ Інвест" на рішення господарського суду м.Києва від 11.08.2025р. у справі №910/14930/24 прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі суду.

Щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення в зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

За змістом положень ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору (п.1 ч.2); суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу (п.2 ч.1);

В свою чергу п.2 ч.1 ст.175 ГПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 912/5005/15 та від 18.06.2019 у справі № 914/891/16).

Підставами позову у справі №910/12728/23 є відсутність істотних умов спірного договору, а підставою позову у справі №910/14930/24 є порушення вимог чинного законодавства України щодо заборони визначення ціни позову в іноземній валюті, але й ціна визначення має відбуватись також у гривні.

Отже, спори у справах №910/14930/24 та №910/12728/23 виникли між одним й тим самим позивачем до одного й того самого відповідача, проте мають різні підстави позову, що свідчить про відсутність підстав для закриття провадження у справі як на підставі п.1 ч.2, так і на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем вже подавались позови про визнання спірного договору недійсним, що свідчить про зловживання правами, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст.43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом п.2 ч.2 вказаної статті, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч.3 ст.43 ГПК України).

Як встановлено вище спори у справах №910/14930/24 та №910/12728/23 виникли між одним й тим самим позивачем до одного й того самого відповідача, проте мають різні підстави позову, що свідчить про відсутність підстав для визнання подання таких позовів зловживанням правами.

Також не може вважатися зловживанням процесуальними правами подання позовів у випадку повернення позовної заяви через невиконання вимог ухвал суду.

З огляду на вказане колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Щодо клопотання про призначення експертизи колегія суддів зазначає про таке.

На вирішення експерта відповідач просить поставити питання щодо фактичного підтвердження обсягів та вартості послуг, наданих за актами надання послуг, які відповідачем не були підписані.

Відповідно до приписів ч.1 ст.99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Як визначено у ст.1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.100 ГПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій, серед іншого, зазначає підстави проведення експертизи.

Отже, судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

При цьому питання призначення судової експертизи повинне вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Очевидне безпідставне призначення судової експертизи є порушенням наведених приписів, що має наслідком порушення прав та охоронюваних законом інтересів учасників справи, у тому числі права на розгляд справи судом, встановленим законом, у розумний строк, тому у такому випадку перегляд цієї ухвали, з урахуванням взаємозв`язку правомірності зупинення провадження як наслідку призначення у справі судової експертизи, та її скасування є виправданим, а також таким, що ґрунтується на засадах верховенства права.

Таку правову позицію висловлено Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.06.2018р. у справі №922/2716/17.

За змістом ч.1 ст.99 ГПК України призначення судом експертизи у справі за клопотанням учасника справи можливо за сукупності визначених п.1 та п.2 вказаної частини умов, тобто експертиза може бути судом призначена якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо (п.1 ч.1 ст.99 ГПК України) та якщо відповідне клопотання мотивоване неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів (п.2 ч.1 ст. 99 ГПК України).

Колегія суддів зазначає про те, що: відповідачем не надано жодних обґрунтувань щодо неможливості самостійного отримання висновку експерта; призначення у даній справі технічної експертизи документів (акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р.) з визначеними позивачем питаннями, є недоцільним, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для прийняття судом рішення по суті справи без призначення такої експертизи.

При цьому колегія суддів приймає до уваги і те, що:

- 20.02.2025р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива» надано відповідачу відповідь на запит, в якій зроблено висновок, відповідно до якого виносити на вирішення судової технічної експертизи документів питання №№1, 2, 5-13 недоцільно, оскільки вирішити їх неможливо; щодо питань №№3-4, то для їх вирішення у вказаній експертній галузі наявна методика і технічні спроможності, але проведення цього дослідження вимагає застосування руйнуючої методики, на що експерту має бути наданий відповідний дозвіл;

- відповідач заперечує проти руйнування під час проведення судової експертизи акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р., оскільки вказані акти у відповідача в одному екземплярі;

- за змістом положень ст.258 ГПК України позивач мав додати всі наявні у нього клопотання до апеляційної скарги, проте вказаних приписів процесуального законодавства не дотримався, а також не надав жодних пояснень щодо неможливості звернення з клопотанням про призначення експертизи при зверненні з апеляційною скаргою.

Слід окремо зауважити на тому, що до звернення позивача до суду з цим позовом, за зверненням позивача господарськими судами розглядалась справа №910/12728/23 про визнання недійсним спірного договору, рішенням від 13.12.2023р. у якій, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024р. та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.12.2024р. у справі №910/12728/23, в задоволенні позову відмовлено повністю, під час розгляду якої позивач не ставив під сумнів достовірність існування актів приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та від 04.12.2015р.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці». По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду у справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі N 450/2286/16-ц, постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №754/13893/19).

Очевидно, що дії позивача, який під час розгляду справи №910/12728/23 не ставив під сумнів достовірність існування актів приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та від 04.12.2015р., а при зверненні до суду з цим позовом фактично ставить під сумнів їх наявність - суперечать його попередній поведінці, є недобросовісними та спрямовані на створення підстав для невиконання грошових зобов`язань з оплати отриманих без зауважень послуг.

Також колегія суддів зауважує і на наступному.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Призначення у цій справі експертизи фактично матиме наслідком порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку.

Вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення технічної експертизи документів судової експертизи, з огляду на що у задоволенні вказаного клопотання колегією суддів відмовляється.

При цьому, з огляду на вказане, підстави для витребування у відповідача оригіналів актів приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р. відсутні, а їх витребування призведе лише до збільшення строку розгляду справи, з огляду на що у задоволенні відповідного клопотання колегією суддів також відмовляється.

Щодо клопотань про залучення до участі у даній справі арбітражного керуючого, призначеного ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2025р. у справі №910/8475/25, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч.ч.11, 12 ст.44 КУзПБ, призначення розпорядника майна не є підставою для припинення повноважень керівника чи органу управління боржника.

Повноваження керівника боржника та виконавчих органів його управління, покладені на них відповідно до законодавства чи установчих документів, можуть бути припинені в разі, якщо ними не вживаються заходи щодо забезпечення збереження майна боржника, створюються перешкоди діям розпорядника майна чи допускаються інші порушення законодавства.

У разі виявлення зазначених обставин за клопотанням кредиторів або інших учасників справи про банкрутство ухвалою господарського суду повноваження керівника та виконавчих органів управління боржника припиняються, а виконання відповідних обов`язків тимчасово покладається на розпорядника майна до призначення в порядку, визначеному законодавством та установчими документами, нового керівника боржника та виконавчих органів управління боржника.

Оскільки господарським судом повноваження керівника та виконавчих органів управління боржника не припинялись, боржник зберігає статус юридичної особи та сторони в суді, що свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання про залучення до участі у даній справі арбітражного керуючого, з огляду на що у задоволенні вказаного клопотання колегією суддів відмовляється.

Колегія суддів відхиляє клопотання ТОВ "Алмарк Україна" про відкладення розгляду справи, як необґрунтоване, оскільки справа розглядається вже тривалий час, розгляд справи неодноразово відкладався. Крім того, в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, а в даний час в Україні діє воєнний стан, що спонукає апеляційний суд до розгляду справ в стислі терміни.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ТОВ "ПГ Інвест", дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ТОВ «ПГ Інвест» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Алмарк Україна» про визнання недійсним укладеного сторонами договору про надання послуг від 08.01.2013р. №08-01/13.

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірний договір суперечить положенням ст.203 ЦК України, оскільки в договорі не визначена така істотна умова як ціна, а те, що ціна договору вказана в акті приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та в акті приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р., які є похідними документами, в іноземній валюті, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Крім того позивач зазначив про те, що:

- відповідно до приписів Закону України «Про валюту та валютні операції» здійснення операцій з валютою здійснюється на підставі ліцензії, а у разі відсутності ліцензії для здійснення вказаних операцій укладення стороною вказаного договору є незаконним;

- на момент укладення спірного договору діяв Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який визначав: « 1. Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.»;

- отже, для укладення спірного договору, який передбачає встановлення ціни договору у іноземній валюті один з учасників договору повинен був отримати ліцензію на здійснення валютних операцій, а відсутність такої ліцензії у сторони договору є підставою для визнання такого договору недійсним.

У відзиві на позов ТОВ "Алмарк Україна" просило закрити провадження у справі на підставі частини другої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а у випадку, якщо суд не встановить підстав для закриття провадження у справі - відмовити у задоволенні позову, оскільки:

- господарським судом міста Києва вже було розглянуто аналогічний позов (справа №910/12728/23) ТОВ "ПГ Інвест" до ТОВ "Алмарк Україна" про визнання недійсним Договору;

- рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2023р., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024р. та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.12.2024р. у справі №910/12728/23, в задоволенні позову відмовлено повністю;

- якщо між тими ж сторонами вже є судове рішення, яке набрало законної сили, а отже, предмет спору вичерпано та відповідно такий предмет відсутній, повторний розгляд справи з тих же підстав між тими самими учасниками, тими самими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, є неможливим;

- за висновками суду, викладеними у рішеннях судів у справі №910/12728/23, зміст Договору дозволяє встановити його предмет, а законодавче регулювання ціни є доволі гнучким та правочин, у якому ціна за одиницю товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав) не визначена у гривні, імперативно не визнається недійсним; наведене також не свідчить і про невідповідність такого правочину актам цивільного законодавства в розумінні ст.203 ЦК України;

- ТОВ "ПГ Інвест" не доведено та нормативно не підтверджено наявність його порушеного права станом на дату укладання Договору, що позивач тлумачить як підставу для звернення до суду з метою захисту чи відновлення втраченого права;

- подання повторного позову про визнання Договору недійсним більш ніж через 10 років після його укладання та належним підтвердженням виконання його умов свідчить не лише про ухилення позивача від виконання зобов`язань за Договором, адже станом на теперішній час фактично надані виконавцем послуги за Договором замовником не сплачені у повному обсязі, але й про відверте ігнорування ТОВ "ПГ Інвест" остаточного судового рішення щодо заявлених останнім позовних вимог;

- відповідач двічі звертався до господарського суду міста Києва із заявами про порушення справи про банкрутство позивача та заявляв кредиторські вимоги, в тому числі на підставі оспорюваного Договору, що свідчить про обізнаність замовника про факт невиконання зобов`язань з оплати вартості отриманих послуг за Договором;

- ТОВ "ПГ Інвест", розуміючи підстави відкриття провадження у справі про банкрутство, з метою ухилення від виконання зобов`язань за Договором, як у позовному провадженні, так і у судовій процедурі банкрутства, звертаючись до суду з цією позовною заявою, за наявності підписаних актів приймання-передачі наданих послуг, створює прецедент щодо існування спору про право між сторонами задля запобігання відкриття господарським судом міста Києва справи про банкрутство на підставі заборгованості, яка існує за оспорюваним Договором.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.12.2024р. у справі № 910/14930/24 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2025р. у справі № 910/14930/24 відповідача зобов`язано подати суду до 05.05.2025. оригінали акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2025р. у справі № 910/14930/24 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім того, у задоволенні клопотання позивач про призначення експертизи було відмовлено, з посиланням на те, що: позивач висновку експерта з наведених у клопотанні питань суду не подав та не мотивував неможливості надати такий висновок; призначення у даній справі технічної експертизи документів (акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. та акта приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2015р.) з визначеними позивачем питаннями, є недоцільним, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для прийняття судом рішення по суті справи без призначення такої експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2013р. ТОВ «ПГ Інвест» (замовник) і ТОВ «Алмарк Україна» (виконавець) було укладено договір про надання послуг №08-01/130 (далі Договір), за умовами якого:

- послуги - це послуги, пов`язані з наданням замовнику інформації у форматі рекомендацій, заключень, висновків, аналітичних матеріалів, наданні консультацій та роз`яснень у правовідносинах з третіми особами із залученням з боку виконавця наукового консультанта на підставі підпункту 3.3.1 пункту 3.3 Договору; такі послуги полягають у такому: наданні усних та письмових рекомендацій з питань ведення господарської діяльності; надання рекомендацій щодо ведення переговорів в інтересах замовника з підприємствами, установами, організаціями, органами державної влади та місцевого самоврядування; здійсненні інших дій, пов`язаних з виконанням Договору; надання консультацій з питань реструктуризації заборгованості в банках ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Промінвестбанк», ПАТ «Альфа банк» по проекту ЖК «Західний»; надання консультацій та рекомендацій, розробка договорів, участь в переговорах в AT «Ощадний державний банк України» щодо відкриття кредитної лінії з метою викупу активів з банків-кредиторів проекту ЖК «Західний» (ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Промінвестбанк», ПАТ «Альфа банк» в межах домовленої реструктуризації (п.1.1 Договору);

- виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги, зазначені в пункті 1.1 Договору, із залученням консультанта, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх згідно з Договором та/або відповідними додатками або додатковими договорами до Договору, а також актами приймання-передачі послуг (п.2.1 Договору);

- замовник має право вимагати належного надання виконавцем (консультантом) послуг (п.3.1 Договору);

- замовник зобов`язується: надавати виконавцю (консультанту) інформацію та документи, необхідні для належного надання виконавцем (консультантом) послуг; прийняти належним чином надані виконавцем (консультантом) послуги шляхом підписання акта приймання-передачі наданих послуг; визначити контактну особу, відповідальну за передачу та прийом документів, інформації; своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за послуги (п.3.2 Договору);

- виконавець має право: залучати консультанта для надання послуг; вимагати від замовника своєчасної та повної оплати послуг; отримувати документи та інформацію, в обсязі, необхідному для належного надання послуг (п.3.3 Договору);

- виконавець зобов`язується: надавати замовнику послуги відповідно до умов Договору; інформувати замовника про перешкоди (якщо такі виникли) для належного надання послуг; в строки та у спосіб, визначені у пункті 5.6 Договору скласти, підписати, скріпити печаткою виконавця та передати замовнику акти приймання-передачі наданих послуг (п.3.4 Договору);

- консультант має право отримувати від замовника і виконавця документи та інформацію, в обсязі, необхідному для належного надання послуг (п.3.5 Договору);

- консультант зобов`язується за дорученням виконавця надавати замовнику послуги згідно з умовами Договору (п.3.6 Договору);

- факт належного надання послуг підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг, які підписуються сторонами та скріплюються печатками сторін щорічно до 05 грудня кожного поточного року; замовник протягом 3 (трьох) днів з дня отримання акта підписує його та повертає виконавцю (консультанту) або надсилає на адресу виконавця (консультанта) обґрунтовану відмову підписувати такий акт (п.5.6 Договору);

- сторони домовилися, якщо замовником у визначений пунктом 5.6 Договору строк не буде повернутий підписаний ним акт приймання-передачі послуг або обґрунтована відмова від його підписання, надані виконавцем (консультантом) послуги вважаються прийнятими замовником в повному обсязі без зауважень (п.5.7 Договору);

- за надані виконавцем (консультантом) послуги замовник щорічно сплачує виконавцю (консультанту) винагороду в розмірі та на умовах, зазначених в Договорі та/або у відповідних додатках та/або в додаткових договорах до нього, та актах приймання-передачі послуг (п.6.1 Договору);

- оплата за надані послуги здійснюється замовником в безготівковому порядку шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок виконавця (консультанта), вказаний у розділі 13 Договору та у відповідних додатках та/або в додаткових договорах до нього та актах приймання-передачі послуг; оплата послуг за Договором, додатками до нього або додатковими договорами згідно з актами приймання-передачі таких послуг, здійснюється замовником впродовж 10 (десяти) банківських днів після прийняття сторонами актів приймання-передачі, якщо інше не узгоджено сторонами письмово в додатковому договорі до Договору (п.6.2 Договору);

- у разі неможливості замовником здійснити оплату послуг у порядку, розмірах та строки, зазначені в Договорі та/або у відповідних додатках та/або в додаткових договорах до нього та актах приймання-передачі послуг, виконавець (консультант) погоджується отримати у власність від замовника в рахунок оплати вартості наданих послуг нерухоме майно, володіння яким є безпосередньою метою замовника та що є предметом його господарської діяльності - квартири та/або нежитлові приміщення та/або майнові права на них в будинку за адресою: вул. Коцюбинського, буд. 9 (будівельний №36), с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області; при цьому сторони погоджують здійснювати розрахунок за послуги виходячи із вартості 1 кв.м нерухомого майна в сумі, що має бути узгоджена письмово сторонами за додатковими договорами до Договору (п.6.3 Договору);

- у випадку збільшення обсягу послуг, пов`язаних з предметом Договору, сторони проводять переговори про зміну розміру та порядку оплати, про що має бути підписано відповідний додатковий договір до Договору; у випадку недосягнення згоди щодо розміру та порядку оплати виконавець (консультант) залишає за собою право відмовитись від надання таких послуг та/або додаткових послуг (пункт 6.8 Договору);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2017р., а в частині розрахунків - до повного виконання (п.11.1 Договору).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст.203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 6.1 Договору - за надані виконавцем (консультантом) послуги замовник щорічно сплачує виконавцю (консультанту) винагороду в розмірі та на умовах, зазначених в Договорі та/або у відповідних додатках та/або в додаткових договорах до нього, та актах приймання-передачі послуг.

В суді першої інстанції позивач зазначав, що він звертався до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним Договору у зв`язку з недотриманням вимог закону щодо погодження істотних умов.

Під час розгляду судом справи №910/12728/23 відповідач подав суду копії актів приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2013р. і від 04.12.2015р.

Позивач зазначає, що зі змісту вказаних актів вбачається, що ціна Договору визначена в іноземній валюті.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату укладення Договору) визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав в Конституції України не встановлено.

Частиною 2 ст.192 ЦК України визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст.198 ГК України встановлено, що грошові зобов`язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов`язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб`єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Пунктом 3.3. статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та частиною 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (в редакціях, які були чинні станом на дату укладення Договору) визначено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів, оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено зазначеним Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання також в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України визначено, що:

- грошове зобов`язання має бути виконано в гривнях (ч.1);

- якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2).

Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті, а відтак, надають сторонам можливість визначити у зобов`язанні грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, а також узгодити порядок визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

При цьому заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 27.03.2019р. у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18), від 12.12.2018р. у справі №757/6367/13-ц (провадження №14-422цс18), від 16.01.2019р. у справах №373/2054/16 (провадження №14-446цс18) та №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції приймає до уваги те, що у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011р. у справі №3-62гс11, від 26.12.2011р. у справі №3-141гс11, які були підтримані Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 18.09.2020р. у справі №916/4693/15, зазначено, що положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Отже, як вірно вказано судом першої інстанції, зазначення в актах приймання-передачі вартості наданих послуг у іноземній валюті (доларах США) з встановленням способу оплати в національній валюті України - гривні згідно офіційним курсом Національного банку України на день здійснення оплати, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, а тому і не може бути підставою для визнання Договору недійсним.

Щодо посилань відповідача на те, що для укладення Договору, який передбачає встановлення ціни договору у іноземній валюті один з учасників договору повинен був отримати ліцензію на здійснення валютних операцій, а відсутність такої ліцензії у сторони договору є підставою для визнання такого договору недійсним, колегія суддів зазначає про таке.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною 2 ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату укладення Договору) встановлено, що до валютних операцій відносяться, операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно з п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції:

а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

- вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається Національним банком України;

- вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

- платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

- платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

- вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

- платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

- переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

- відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

- відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

- відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

- відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

Колегія суддів зазначає про те, що за умовами Договору оплата мала проводитись в національній валюті України - гривні згідно офіційним курсом Національного банку України на день здійснення оплати, а відтак така операція не може вважатися валютною операцією, яка потребує отримання ліцензії на здійснення валютних операцій.

Отже, матеріалами справи не підтверджується жодна з викладених позивачем на підтвердження наявності підстав для визнання Договору недійсним обставин, а підписавши такий договір, позивач реалізував своє право, надане йому статтями 627, 628 ЦК України, на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання Договору недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позову.

Таким чином, оскаржувані судове рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і місцевий суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Місцевий суд законно і обгрунтовано відмовив ТОВ "ПГ Інвест" у задоволенні позову до ТОВ "Алмарк Україна" про визнання недійсним договору про надання послуг від 08.01.2013р. №08-01/13.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ "ПГ Інвест" залишити без задоволення, а рішення господарського суду м.Києва від 11.08.2025р. по справі №910/14930/24 - без змін.

Справу №910/14930/24 повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складений 26.01.2026р.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх