РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2026Справа № 910/2351/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" вул. Набережно-Хрещатицька, 13/5, м. Київ, 04070

до Гончаренко Марії Віталіївни, АДРЕСА_1

про стягнення 32 785,25 грн.

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до гр. Гончаренко Марії Віталіївни про стягнення 32 785,25 грн. боргу, а саме 22 981,00 грн. основного боргу, 4 876,96 грн. штрафу, 3 990,85 грн. пені та 936,44 грн. процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки № 8858-КЕ/22 від 25.03.2023 в частині своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару, наслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, штраф та проценти річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2351/25 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи в спрощеному провадженні, та, відповідно, можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Також вказаною ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2025 зобов`язано позивача надати суду в строк до 14.04.2025 належні та допустимі докази на підтвердження здійснення відповідачем часткової оплати поставленого за Договором поставки № 8858-КЕ/22 від 25.03.2023 товару, розмір якої враховано при визначенні суми боргу та здійсненні нарахувань (виписка банку).

Окрім того, вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Так, через систему "Електронний суд" 26.03.2025 від представника позивача надійшла заява б/н від 25.03.2025 про зменшення розміру позовних вимог, з доказами надсилання на поштову адресу відповідача, в якій позивач надає оновлений розрахунок заборгованості відповідача з урахуванням часткового погашення суми основного боргу за Договором поставки № 8858-КЕ/22 на суму 3 981,00 грн. згідно платіжної інструкції № 183106471 від 18.03.2025, у зв`язку з чим позивач просить зменшити розмір позовних вимог в частині основного боргу та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 28 804,25 грн., з яких 19 000,00 грн. основного боргу, 4 876,96 грн. штрафу, 3 990,85 грн. пені, 936, 44 грн. 3 % річних.

Окрім цього, через систему "Електронний суд" 09.04.2025 від представника позивача надійшла заява б/н від 08.04.2025 про зменшення розміру позовних вимог, з доказами надсилання на поштову адресу відповідача, в якій позивач надає оновлений розрахунок заборгованості відповідача з урахуванням часткового погашення суми основного боргу за договором поставки № 8858-КЕ/22 на суму 2 000,00 грн. платіжною інструкцією № 184972717, у зв`язку з чим позивач просить зменшити розмір позовних вимог в частині основного боргу та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 26 804,25 грн., з яких 17 000,00 грн. основного боргу, 4 876,96 грн. штрафу, 3 990, 85 грн. пеня, 936, 44 грн. 3 % річних.

Також 26.05.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява б/н від 23.05.2025 про зменшення розміру позовних вимог, з доказами надсилання на поштову адресу відповідача, в якій останній надає оновлений розрахунок заборгованості відповідача з урахуванням часткового погашення суми основного боргу за договором поставки № 8858-КЕ/22 на суму 1 500,00 грн. платіжною інструкцією № 190386395 від 15.05.2025, у зв`язку з чим позивач зменшує розмір позовних вимог в частині основного боргу та просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 25 304,25 грн., з яких 15 500,00 грн. основного боргу, 4 876, 96 грн. штрафу, 3 990, 85 грн. пеня, 936, 44 грн. 3 % річних.

Вказані документи судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін і учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно приписів пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

Суд звертає увагу, що під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно зі статтею 163 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (частина 3 статті 252 ГПК України).

Отже, дослідивши позовну заяву та зміст заяв позивача б/н від 25.03.2025, б/н від 08.04.2025 та б/н від 23.05.2025 суд розцінює останні як заяви про зменшення загального розміру позовних вимог до 25 304,25 грн. та в частині стягнення основного боргу - до 15 500,00 грн., враховуючи звернення позивача з відповідною заявою про зменшення розміру позовних вимог в межах визначених ч. 3 ст. 252 ГПК України процесуальних строків, оскільки зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог відповідають вимогам, встановленим ст. 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, відповідні заяви приймаються судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову, з урахуванням якої здійснюється подальший розгляд спору.

Згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Окрім цього суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до ряду статей ГПК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

Якщо реєстрація електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суперечить релігійним переконанням особи, яка зобов`язана його зареєструвати відповідно до цієї частини, передбачені цим Кодексом процесуальні наслідки звернення до суду такою особою без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду не застосовуються за умови, що особа заявила про такі обставини одночасно із поданням відповідного документа шляхом подання окремої обґрунтованої письмової заяви.

При цьому за змістом поданого позову вбачається, що відповідачем визначено фізичну особу Гончаренко Марію Віталіївну (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Проте, як встановлено судом, Фізична особа - підприємець Гончаренко Марія Віталіївна на дату звернення позивача до суду припинила підприємницьку діяльність 03.12.2024 року за власним рішенням, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис № 002038903, відтак на час вирішення питання про відкриття провадження у даній справі вказана фізична особа - гр. Гончаренко Марія Віталіївна (РНОКПП НОМЕР_1 ), не є підприємцем.

Суд зазначає, що статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особі - підприємці.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Зі змісту позовної заяви вбачається, предметом даного позову є стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки, що укладений між позивачем та ФОП Гончаренко Марією Віталіївною.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України) (який діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 Цивільного кодексу України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи - підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Фізична особа - підприємець, в тому числі після припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності), відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі №127/23144/18.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 904/1083/18 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, суд доходить висновку про належність даного спору у справі №910/2351/25 до господарської юрисдикції.

Згідно відповіді № 1198195 від 14.03.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованої судом за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС "Електронний суд" відповідач - Гончаренко М.В. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом згідно бази даних "Діловодство спеціалізованого суду" встановлено відсутність у відповідача - гр. Гончаренко М.В. на час відкриття провадження у справі №910/2351/25, а також розгляду даної справи по суті зареєстрованого електронного кабінету, у зв`язку з чим з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі № 910/2351/25 від 14.03.2025 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місця реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Отже, про відкриття провадження у справі № 910/2351/25 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення 24.03.2025 поштового відправлення № 370.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статями 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 14.03.2025, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки гр. Гончаренко Марія Віталіївна не скористалось наданими їй процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час розгляду справи по суті суду не надано.

Згідно з частиною 4статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 25.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" (постачальник за договором, позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Горбенко Марією Віталіївною (покупець за договором, відповідач у справі) укладено Договір поставки № 8858-КЕ/22 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого в порядку і на умовах передбачених цим Договором постачальник зобов`язується поставляти товар у власність покупця відповідно до його замовлення (замовлень), а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах, зазначених ц цьому Договорі. Придбані покупцем за цим Договором тютюнові вироби і ТВЕН, алкогольні напої, електронні сигарети, рідини, що використовуються в електронних сигаретах, будуть в подальшому реалізовуватись через торгівельні об`єкти покупця на території України.

Розділами 1-10 Договору сторони узгодили предмет Договору, асортимент, кількість якість товару, упаковку та маркування, порядок поставки та приймання-передачі товару, ціну товару та порядок розрахунків, права та обов`язки, відповідальність сторін, форс-мажор, додаткові умови, заключні положення та гарантії тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено п. 1.3. Договору останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до 24.03.2025 включно, а по відношенню до зобов`язань, що пов`язані з оплатою товару - до повного виконання покупцем своїх зобов`язань.

Вказаний Договір підписаний представником постачальника і покупцем та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України (чинного.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України (чинного за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як визначено статтею 266 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Так, згідно п. 1.2. Договору найменування, асортимент, кількість, ціна товару визначаються сторонами на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що поставляється згідно з даним Договором, вказується у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного Договору.

Під товаром розуміються наступні групи продукції: тютюнові вироби, ТВЕН, портативний електронний пристрій, товари IQOS, товари GLO, товари Lil SOLID, товари HTA, харчові продукти, нікотинові порції, алкогольні напої, електронні сигарети, рідини, що використовуються в електронних сигаретах (п. 1.5. Договору).

Відповідно до пп. 1.5.1. Договору під тютюновими виробами розуміються: сигарети з фільтром або без фільтру, цигарки, сигари, сигарили, а також люльковий, нюхальний, смоктальний тютюн, махорка та інші вироби з тютюну чи його замінників для споживання шляхом куріння, нюхання, смоктання чи жування, в асортименті постачальника.

Під тютюновмісним виробом для електричного нагрівання (далі по тексту - ТВЕН) розуміється тютюновмісна суміш або тютюновмісний виріб в асортименті, HEETS, або HeatSticks, або Neo sticks, або тютюновмісна суміш, або тютюновмісний виріб з іншим зареєстрованим знаком для товарів і послуг, що споживається за допомогою нагрівання портативним електронним пристроєм без процесу куріння, нюхання, смоктання чи жування, з метою генерування аерозолю, або пару для вдихання. Під ТВЕН для IQOS розуміється: вміст HEETS, або HeatSticks, або ТВЕН з іншим зареєстрованим знаком для товарів і послуг в асортименті, що призначений для споживання за допомогою системи IQOS. Під ТВЕН для GLO розуміється: вміст Neo sticks, або ТВЕН з іншим зареєстрованим знаком для товарів і послуг в асортименті, що призначений для нагрівання і споживання за допомогою пристрою GLO. Під ТВЕН для пристрою Lil SOLID розуміється тютюновмісний виріб, в асортименті, призначений для використання із пристроєм Lil SOLID, в результаті використання якого разом із пристроєм Lil SOLID процеси горіння, формування диму, формування попелу не відбуваються, а застосування ТВЕН для пристрою Lil SOLID для куріння, нюхання, смоктання чи жування не передбачається (пп. 1.5.2. Договору).

Поставка товару здійснюється на умовах цього Договору окремими партіями на підставі замовлення покупця та виходячи з наявності відповідного асортименту товару на складі постачальника. Замовлення на партію товару погоджується відповідальними особами (п. 3.1. Договору).

Відповідно до п. 3.2. Договору поставка товару здійснюється або транспортом постачальника, або транспортом покупця (EXW - склад постачальника, або CPT - склад покупця). Право вибору умов постачання товару залишається за постачальником. Умови поставки викладені у відповідності з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2000 року, які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером договору, а також тих особливостей, що випливають із умов даного Договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору при поставці тютюнових виробів у видаткових накладних зазначається реєстраційний номер документу про відповідність, якщо інше не передбачено чинним законодавством України, видаткова накладна також виконує функцію акту прийому-передачі, підтверджує фактичне виконання умов Договору, передачу товару постачальником та отримання його покупцем. Дата виписки постачальником видаткової накладної зазначається після номеру видаткової накладної.

Згідно п. 3.5. Договору покупець приймає товар у відповідності до вимог законодавства, згідно з супровідними документами, що надані постачальником.

Право власності на товар, що постачається, згідно п. 3.8. Договору, а також ризик його випадкового знищення та випадкового пошкодження переходять до покупця з моменту отримання товару та підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної. Факт поставки товару в дату її виписки підтверджується видатковою накладною, підписаною обома сторонами.

Згідно п. 3.9. Договору покупець зобов`язаний надати постачальнику документи, пов`язані з отриманням товару (видаткові накладні, довіреності, тощо), які належним чином оформлені і підписані.

Товар приймається по кількості та якості покупцем на складі постачальника - якщо поставка здійснюється на умовах EXW, або на складі покупця - якщо поставка здійснюється на умовах CPT (п. 3.10. Договору).

Зокрема, відповідно до Додатку № 1 до Договору поставки № 8858-КЕ/22 від 25.03.2023, сторони домовились про те, що покупець уповноважує на підписання видаткових накладних від імені покупця на одержання товару/інформації про товар від постачальника, на прийом-передачу листів, повідомлень від постачальника до покупця, вказаних нижче матеріально-відповідальних осіб покупця протягом терміну дії Договору, повідомляє зразки їх підписів, а саме ФОП Горбенко Марія Віталіївна, Глущенко Олена Анатоліївна (продавець) (без печатки та без штампу).

За матеріалами справи судом встановлено, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 40 315,67 грн., що підтверджується видатковими накладними/товарно-транспортними накладними №КЕ23-000366529 від 22.11.2023 на суму 25 349, 50 грн., №КЕ23-000377679 від 29.11.2023 на суму 7570,75 грн., №КЕ23-000377773 від 29.11.2023 на суму 7 395,42 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому, факт отримання товару відповідачем підтверджується відбитками печатки позивача та підписами на видатковій накладній покупця ФОП Горбенко М.В. та представника постачальника ТОВ "ДС СОЛЮШН".

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документами, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видаткові накладні, які сторонами належним чином оформлені та підписані без будь - яких зауважень, засвідчені печаткою позивача.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість переданого товару.

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

У відповідності до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 2.2. Договору якість товару повинна відповідати заявленим вимогам/зразкам виробника, стандартам, що передбачені чинним законодавством України, та які не суперечать чинним технічним регламентам, що діють в Україні для даного виду, асортименту товару. Товар постачається в упаковці виробника, якщо вона передбачена виробником для такого асортименту товару. Копія документу про відповідність надається виробником товару за запитом покупця, якщо обов`язкове надання такого документу для даного виду, асортименту товару передбачено чинним законодавством України.

Сторони також узгодили у п. 3.6. Договору, що товар, поставлений без упаковки та тари, в пошкодженій тарі, упаковці (якщо така передбачена для даного асортименту товару), тютюнові вироби та/або алкогольні напої, та/або рідини, що використовуються в електронних сигаретах, неналежно промарковані, без марок акцизного податку чи з підробленими марками, покупцем не приймаються та підлягають поверненню постачальнику. В такому випадку за покупцем залишається право відмовитись від прийняття всієї замовленої партії товару. При виявленні покупцем невідповідності отриманого від постачальника ПЕП, ТВЕН, товару НТА, харчових продуктів, алкогольних напоїв, нікотиновмісних порцій заявленим вимогам виробника, інформації вказаній на етикетці, упаковці, неналежному маркуванні, вимогам діючих в Україні технічних регламентів, вимогам діючих чи таких, що застосовуються добровільно виробником/імпортером стандартів, техумов, що стосуються якості та безпечності даного асортименту товару, покупець пред`являє претензії з цього приводу, безпосередньо виробнику (імпортеру).

Відповідно до п. 3.7. Договору після приймання товару покупцем претензії щодо кількості та якості товару постачальником не приймаються. З дати підписання видаткової накладної представниками обох сторін поставка товару вважає такою, що відбулась належним чином, товар вважається таким, що прийняти й покупцем по кількості та якості.

В свою чергу, заперечень щодо факту поставки товару відповідачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак ушкодження чи псування поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС СОЛЮШН" відсутні.

За таких обставин суд доходить висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі товару відповідачу - ФОП Горбенко М.В., а відповідачем, у свою чергу, прийнято товар без будь - яких зауважень.

Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи та відповідачем не заперечується.

Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За умовами п. 4.1. Договору ціна товару визначається у відповідності з ціною вказаною у прайс-листах постачальника, які діють на момент виконання постачальником замовлень покупця і вказуються у видаткових накладних з урахуванням ПДВ. Загальна сума даного Договору визначається на підставі фактично поставленого товару згідно видаткових накладних, але у будь-якому випадку не повинна перевищувати еквівалент 10 000 000,00 доларів США в рамках одного календарного року. Сума Договору в національній валюті визначається згідно курсу НБУ на дату укладення Договору.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Проте не виключаються інші способи розрахунків, передбачені чинним законодавством України, за погодженням з постачальником (п. 4.3. Договору).

Згідно п. 4.4. Договору зобов`язання покупця по оплаті вартості отриманого товару вважаються виконаними: при безготівкових розрахунках - з моменту зарахування грошових коштів, перерахованих покупцем на поточний рахунок постачальника в банківській установі; при розрахунку готівкою - з моменту зарахування готівкових грошових коштів на поточний рахунок постачальника в банківській установі у передбачений чинним законодавством спосіб, або внесення в касу постачальника за умови її наявності у постачальника.

За умовами п. 4.6. Договору платежі в рахунок оплати покупцем товару зараховуються постачальником на закриття видаткових накладних за хронологією граничної дати платежу, що вказана в цих видаткових накладних, починаючи з видаткової накладної з найбільш ранньою датою платежу. Гранична дата платежу це дата, яка встановлюються по кожній накладній виходячи з дати її виписки та максимального строку відтермінування вказаного в п. 4.15. Договору.

Строк відтермінування платежу вказаний в Договорі має пріоритет застосування над строком відтермінування, що вказаний у видаткових накладних. Якщо покупця переведено на отримання товару за попередньою оплатою на підставі письмового повідомлення, то відтермінування платежу вказане в Договорі та інших первинних документах не застосовується.

Постачальник залишає за собою право зараховувати оплату за товар на власний розсуд, чи виходячи із можливостей автоматичного рознесення оплат в системі обліку, що використовується в господарській діяльності.

Крім того, вказаним пунктом Договору сторони також погодили, що якщо по неоплачених, оплачених частково, або несвоєчасно оплачених видаткових накладних постачальником була виставлена претензія, то в першу чергу покриваються штрафні санкції (пеня, штраф, інфляційні нарахування тощо), а потім основна сума боргу.

Відповідно до п. 4.7. Договору поставка здійснюється на умовах відтермінування оплати за отриманий товар. У випадках, передбачених цим Договором або за рішенням постачальника, товар покупцеві може відпускатись на умовах повної передоплати. У випадку, якщо дата оплати за товар припадає на святковий або неробочий день (встановлений законодавством та з урахуванням роботи банківської системи в такі дні), вона автоматично переноситься на перший робочий банківський день.

Згідно п. 4.15. Договору максимальний строк відтермінування оплати за товар становить шість календарних днів і обраховується від дати виписки видаткової накладної постачальником. День, наступний за днем виписки видаткової накладної є першим днем при підрахунку строку, на який надано відстрочку. Останнім днем оплати є шостий календарний день.

За умовами пп. 5.4.1. Договору покупець зобов`язаний оплачувати товар в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі.

Наразі, матеріали справи не містять доказів погодження сторонами оплати товару покупцем на умовах передплати, відтак, враховуючи додатково наведені в позовній заяві обґрунтування, суд доходить висновку, що відповідач мав оплати поставлений позивачем товар згідно умов п. п. 4.15 Договору, а саме протягом шести днів, починаючи з дати виписки видаткової накладної постачальником.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару матеріали справи не містять.

Таким чином, підписання сторонами видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за поставлений позивачем товар.

В свою чергу, в силу частини 1 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

За загальним правилом, визначеним частиною 2 вказаної норми при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язані свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов`язання, до яких відносяться і зобов`язання, які випливають із договору поставки.

За приписами частини 4 статті 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Отже, оскільки позивачем здійснено виконання своїх зобов`язань з поставки відповідачу обумовленого Договором обсягу товару на загальну суму 40 315,67 грн., відповідач повинен виконати свій обов`язок щодо оплати поставленого та прийнятого товару в повному обсязі на підставі видаткових накладних.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та розрахунку позовних вимог, відповідачем було здійснено часткову оплату поставленого за видатковою накладною/товарно-транспортною накладною № КЕ23-000366529 від 22.11.2023 товару в загальному розмірі 17 334,67 грн., а саме 28.11.2023 - 9 834,67 грн., 09.01.2024 - 2 000,00 грн., 25.01.2024 - 1 000,00 грн., 15.02.2024 - 1 000,00 грн., 11.03.2024 - 1 000,00 грн., 12.09.2024 - 1 000,00 грн., 26.09.2024 - 500,00 грн., 01.10.2024 - 1 000,00 грн., у зв`язку з чим станом на час звернення з позовною заявою б/н від 26.02.2025 заборгованість покупця за Договором склала 22 981,00 грн.

В свою чергу, до матеріалів позовної заяви позивачем не додано та на виконання вимог ухвали суду від 14.03.2025 не надано доказів такої оплати.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З метою досудового врегулювання спору та у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку щодо повної оплати за отриманий товар позивач звернувся до відповідача з претензією №354/ГО/ЮД від 10.09.2024 про невиконання договірних зобов`язань та сплати заборгованості за Договором поставки №8858-КЕ/22 від 25.03.2023 у сумі 25 481,00 грн., 3 990, 85 грн. пені, 4 876, 96 грн. 16% штрафу та 617, 35 грн. 3 % річних, нарахованих у зв`язку з невиконанням умов договору поставки, всього 34 966,16 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Факт надсилання вказаної претензії на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копією фіскального чеку № 23 від 11.09.2024, опису вкладення у цінний лист відправлення № 999 з відтиском календарного штемпеля поштового відділення АТ "Укрпошта" від 11.09.2024.

Проте, зазначена претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Поряд із цим, як вбачається з поданих позивачем після відкриття провадження у справі № 910/2351/25 заяв про зменшення розміру позовних вимог позивача б/н від 25.03.2025, б/н від 08.04.2025 та б/н від 23.05.2025, заборгованість за поставлений за Договором товар в сумі 7 481,00 грн. була сплачена гр. ОСОБА_2 , що підтверджується платіжними інструкціями №183106471.1:WEB від 18.03.2025 на суму 1 981,00 грн., №183450652.1:WEB від 20.03.2025 на суму 2 000,00 грн., №184975717.1:WEB від 01.04.2025 на суму 2 000,00 грн., №190386395.1:WEB від 15.05.2025 на суму 1 500,00 грн., із зазначенням призначення платежу "за тютюнові вироби--фоп горбенко м.в.", копії яких наявні в матеріалах справи.

Будь - яких заперечень щодо факту оплати, її розміру та порядку зарахування з боку сторін Договору до суду не надходило.

Відповідно до пп. 5 п. 37 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163, платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити, серед іншого, такий обов`язковий реквізит як "Призначення платежу".

Відповідно до п. 41 Інструкції платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у пункті 41 розділу II цієї Інструкції, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж.

Згідно правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 809/34/17, від 01.07.2020 року у справі № 824/74/19а, право визначати призначення платежу належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. До списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит "Призначення платежу" шляхом відкликання платіжного доручення. Тобто, з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим.

Наразі, заперечень щодо визначеного гр. Гориславською Наталією Павлівною, яка на момент перерахування коштів не була стороною Договору, в платіжних інструкціях №183106471.1:WEB від 18.03.2025, №183450652.1:WEB від 20.03.2025, №184975717.1:WEB від 01.04.2025, №190386395.1:WEB від 15.05.2025 призначення платежу з боку позивача, а також факту отримання вказаних коштів та їх розміру з боку відповідача матеріали справи не містять.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт часткової оплати поставленого за спірним Договором товару у сумі 7 481,00 грн.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, заявах про зменшення розміру позовних вимог та підтверджується матеріалами справи, відповідач свої зобов`язання щодо сплати позивачу повної вартості поставленого товару у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у гр. ФОП Горбенко М.В. утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 15 500,00 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки №8858-КЕ/22 від 25.03.2023 та/або окремих його положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначав розмір заборгованості за поставлений товар за Договором на підставі наданих позивачем доказів.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної оплати поставленого позивачем товару відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 15 500,00 грн. боргу за поставлений за Договором товар підлягають задоволенню.

Також суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.6. Договору у разі прострочення покупцем строків оплати вартості отриманого товару, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

За умовами п. 6.7. Договору у випадку прострочення платежу понад три календарні дні, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника одноразовий штраф у розмірі 16 % від суми неоплаченого в строк товару.

Сплата пені, штрафу та відшкодування збитків не звільняє покупця від повного виконання своїх зобов`язань по Договору (п. 6.8. Договору).

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого товару за Договором позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі п.п. 6.6., 6.7. Договору штраф 16 % у розмірі 4 876, 96 грн., пеню за період з 29.11.2023 по 05.06.2024 у розмірі 3990,85 грн. та згідно ст. 625 ЦК України відсотки річних за період з 29.11.2023 по 25.02.2025 у розмірі 936,44 грн., які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, штрафу та відсотків річних суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Також суд зазначає, що згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому за відсутності доказів в матеріалах справи здійсненої відповідачем оплати за видатковою накладною №КЕ23-000366529 від 22.11.2023, яка врахована позивачем при здійсненні розрахунку пені, штрафу та процентів річних, за умови ненадання відповідачем заперечень щодо зазначених дат та сум оплат, судом здійснено перевірку відповідного розрахунку виходячи з наведених позивачем даних.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та штрафу судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 3390,85 грн. пені та 4876,96 грн. штрафу підлягають задоволенню.

Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, становить 936,36 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 936,36 грн. процентів річних.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Гончаренко Марії Віталіївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" (вул. Набережно-Хрещатицька, 13/5, м. Київ, 04070; ) 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн., 00 коп. основного боргу, 3990 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто) грн. 85 коп. пені, 4876,96 (чотири тисячі вісімсот сімдесят шість) грн.. 96 коп. штрафу, 936 (дев`ятсот тридцять шість) 36 коп. відсотків річних та 2374 (дві тисячі триста сімдесят чотири) грн. 53 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 22 січня 2026 року

Суддя А.М. Селівон