ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2026 р. Справа№910/11090/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 20.01.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025

у справі №910/11090/25 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Київгаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»

про визнання недійсним одностороннього правочину

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Київгаз» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі за текстом - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину, оформленого за заявою відповідача від 26.08.2025 №ТОВВИХ-25-13262 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, з моменту його вчинення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується із заявою від 26.08.2025 №ТОВВИХ-25-13262 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, оскільки даний правочин вчинений із порушенням ст. ст. 601, 602 Цивільного кодексу України, а саме: вимоги не є зустрічними, Акціонерне товариство «Київгаз» не є боржником перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» по зобов`язанню про відшкодування збитків в розмірі 18 366 134,08 грн; вимоги не є однорідними; строк виконання вимоги не настав; вимоги, які зараховуються, не є безспірними.

Господарський суд міста Києва рішенням від 01.12.2025 у справі №910/11090/25 позов задовольнив повністю. Визнав недійсним односторонній правочин Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», оформлений заявою від 26.08.2025 № ТОВВИХ-25-13262 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, з моменту його вчинення. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на користь Акціонерного товариства «Київгаз» витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028, 00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції встановив, що грошові вимоги відповідача до позивача на суму 18 366 134, 08 грн, які є предметом заліку за заявою відповідача не є зустрічними, не є однорідними, строк виконання вимоги не настав, є спірними з огляду на існування між сторонами спору щодо наявності та розміру такого зобов`язання (збитків). Оскільки, односторонній правочин, що оформлений відповідачем заявою від 26.08.2025 №ТОВВИХ-25-13262 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, яким припинено зобов`язання на суму 18 366 134, 08 грн шляхом зарахуванням зустрічних однорідних вимог, не відповідає вимогам статті 601 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про визнання його недійсним.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/11090/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач наголошує, що АТ «Київгаз», як Замовником послуг транспортування природного газу, в порушення вимог пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України вчасно не зареєстровано податкові накладні на суму заборгованості 110 196 804,40 грн, а відтак, ТОВ «Оператор ГТС України» був позбавлений права включити відповідні суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 18 366 134,08 грн, а отже, станом на дату складення заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог існували грошові зобов`язання ТОВ «Оператор ГТС України» перед АТ «Київгаз» за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № в частині недотримання параметрів якості природного газу за параметром якості температури точки роси за вологою та вуглеводнями у квітні 2022 року - січні 2024 року у сумі 18 366 134,08 грн, строк виконання яких настав.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/11090/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 29.12.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/11090/25; розгляд апеляційної скарги призначив у судовому засіданні на 20.01.2026 о 13 год. 30 хв.; витребував матеріали справи №910/11090/25 з Господарського суду міста Києва.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача, позивач заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що спірна сума у розмірі збитків 18 366 134,08 грн не може бути предметом зарахуванням зустрічних однорідних вимог, оскільки факт наявності збитків та їх розмір, протиправність поведінки, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками, потребує доведення в судовому порядку. Позивач наголошує, що завдання чи не завдання збитків відповідачу через несвоєчасну реєстрацію позивачем податкових накладних, є предметом доказування у судових справах про стягнення збитків у розмірі втраченого податкового кредиту, у зв`язку з порушенням порядку реєстрації податкових накладних, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду, проте, матеріали справи не містять доказів, що станом на день звернення до господарського суду з даним позовом, Оператор ГТС звертався до суду з позовом до АТ «Київгаз» про стягнення збитків у розмірі 18 366 134, 08 грн спричинених порушенням АТ «Київгаз» обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № у період з квітня 2022 року по січень 2024 року.

Заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі збитків 18 366 134,08 грн, яких начебто зазнало ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» у зв`язку з втратою права на включення сум ПДВ до податкового кредиту, внаслідок порушення АТ «Київгаз» обов`язку щодо складання та реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за недотримання параметрів якості природного газу за періоди з квітня 2022 року по січень 2024 року за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № - не підтверджується жодними доказами.

На переконання позивача, фактично відповідачем недоведені обставини щодо наявності у позивача господарського зобов`язання зі сплати збитків в розмірі 18 366 134, 08 грн, які покладено в основу заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог на вказану суму, що виключає таке зарахування.

08.01.2026 матеріали справи №910/11090/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.01.2026 підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі №910/11090/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні 20.01.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі №910/11090/25 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.04.2021 між Акціонерним товариством «Київгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» укладений договір транспортування природного газу №, за яким у період з 01.04.2022 по 31.01.2024 відповідач передавав по Договору в точках виходу з газотранспортної системи природний газ у газорозподільні мережі позивача з недотриманням параметрів якості природного газу, а саме з недотриманням параметрів щодо температури точки роси за вологою та температури точки роси за вуглеводнями, про що свідчать звіти відповідача, які надавались позивачу, на виконання пункту 10.6 розділу X Договору.

Параметри якості природного газу визначені саме за даними Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - у складених Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» паспортах фізико-технічних показників природного газу за період з 01.04.2022 по 31.01.2024, що були передані Оператором ГТС замовнику.

Як зазначає позивач, Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» протягом газових місяців квітень 2022 року - січень 2024 року був поданий природний газ у газорозподільні мережі Замовника, ФХП, який не відповідає встановленим параметрам якості природного газу.

Позивачем складено Розрахунки (акти) додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу за газові місяці квітень 2022 року - січень 2024 року.

Відповідно до розрахунків (актів) додаткова плата за недотримання параметрів якості природного газу за період з 01.04.2022 по 31.01.2024 становить 110 196 804, 40 грн з ПДВ.

Позивачем на адресу відповідача була направлена вимога від 22.04.2025 № 1842/09-3 про сплату заборгованості по договору транспортування природного газу № від 22.04.2021 по додатковій платі за недотримання параметрів якості природного газу за період з 01.04.2022 по 31.01.2024 в розмірі 110 196 804, 40 грн, яка задоволена не була.

У зв`язку з чим було пред`явлено відповідний позов Акціонерним товариством «Київгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення заборгованості за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № в частині недотримання параметрів якості природного газу у розмірі 110 196 804,40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 № 910/7575/25 відкрито провадження за вказаним позовом та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

18.08.2025 на адресу позивача надійшла вимога відповідача від 15.08.2025 № ТОВ-ВИХ-25-12764 про відшкодування збитків в сумі 18 366 134, 08 грн завданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» внаслідок порушення позивачем обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № у період з квітня 2022 року по січень 2024 року.

21.08.2025 позивачем надані відповідачу письмові заперечення на його вимогу №4156/09-3, якими відмовлено в повному обсязі у задоволенні заяви про зарахування на суму 18 366 134, 08 грн, з тих підстав, що заявлена вимога не відповідає фактичним обставинам та чинному законодавству, є безпідставною, незаконною та необґрунтованою. У зв`язку з відмовою позивача у задоволенні вимоги відповідача та з метою доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, позивач вказав, що відповідач не обмежений правом звернутися з позовом до суду про стягнення збитків на вказану суму.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» направило позивачу заяву від 26.08.2025 № ТОВВИХ-25-13262 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог (далі - заява про зарахування), яку обґрунтовано тим, що позивач має заборгованість перед відповідачем на загальну суму збитків в розмірі 18 366 134, 08 гр., яких зазнав відповідач, у зв`язку з втратою права на включення ПДВ до податкового кредиту у Єдиному реєстрі податкових накладних за недотримання параметрів якості природного газу за період з квітня 2022 по січень 2024 за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № .

Позивач не погоджується із вказаною заявою/одностороннім правочином про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог з тих підстав, що даний правочин на думку позивача вчинений із порушенням ст.ст. 601, 602 ЦК України, а саме: 1) вимоги не є зустрічними - позивач не є боржником перед відповідачем по зобов`язанню про відшкодування збитків в розмірі 18 366 134, 08 грн; 2) вимоги не є однорідними; 3) строк виконання вимоги не настав; 4) вимоги, які зараховуються, не є безспірними.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Верховний Суд в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі №567/3/22 виснував, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України). Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися на момент вчинення оспорюваного правочину.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Змістом приписів статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Аналіз положень статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України свідчить про те, що вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей. При цьому, правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

- безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

При цьому, умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 Господарського кодексу України та статтею 601 Цивільного кодексу України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами, що вже є усталеною судовою практикою та підтверджується численними постановами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Отже, зобов`язання з оплати заборгованості за договором може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених статтею 601 Цивільного кодексу України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Аналогічні висновки є усталеними та викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.218 у справі №914/3217/16, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17.

Висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо такої умови для проведення зарахування в порядку статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України, як безспірність вимог, що зараховуються, сформовані, викладені (уточнені) у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Згідно з цими висновками Верховного Суду (пункти 47 - 51 зазначеної постанови) безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Зазначені висновки Верховного Суду щодо безспірності вимог, які зараховуються, як умови для проведення зарахування в порядку статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України, є загальними та підлягають застосуванню до усіх правовідносин у справах, в яких має місце здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема і вимог про сплату штрафних санкцій, оскільки ці висновки стосуються загальної для усіх вимог, які зараховуються, умови - безспірності вимог. Подібний висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений у постанові 24.04.2025 у справі №922/1782/24.

Як вбачається суд апеляційної інстанцій у цій справі врахував зазначені висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 30.01.2025 у справі № 914/454/24, від 10.09.2024 у справі № 910/12851/23, від 07.11.2024 у справі № 925/727/22.

Як вбачається зі змісту оспорюваної заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорічних вимог від 26.08.2025 №ТОВВИХ-25-13262, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України повідомило Акціонерне товариство «Київгаз» про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог: в сумі 18 366 134,08 грн грошових зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» перед Акціонерним товариством «Київгаз» за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № в частині недотримання параметрів якості природного газу за параметром якості температури точки роси за вологою та вуглеводнями у квітні 2022 року - січні 2024 року; в сумі 18 366 134,08 грн грошових зобов`язань Акціонерного товариства «Київгаз» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на загальну суму збитків, які зазнало Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» у зв`язку з втратою права на включення сум ПДВ до податкового кредиту внаслідок порушення AT «Київгаз» обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за недотримання параметрів якості природного газу за періоди з квітня 2022 року по січень 2024 року за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № .

Після зарахування зустрічних однорідних вимог, зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» перед Акціонерним товариством «Київгаз» за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № в частині недотримання параметрів якості природного газу за параметром якості температури точки роси за вологою та вуглеводнями у квітні 2022 року - січні 2024 року в сумі 18 366 134,08 грн та зобов`язання Акціонерного товариства «Київгаз» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на загальну суму збитків, які зазнало Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» у зв`язку з втратою права на включення сум ПДВ до податкового кредиту внаслідок порушення AT «Київгаз» обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за недотримання параметрів якості природного газу за періоди з квітня 2022 року по січень 2024 року за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № в сумі 18 366 134,08 грн вважаються припиненими.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість у розмірі 110 196 804,40 грн нараховану позивачем відповідачу за недотримання параметрів якості природного газу за періоди з квітня 2022 року по січень 2024 року за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № , в тому числі 18 366 134,08 грн, які відповідач в оспорюваному правочині вказав як грошове зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» перед Акціонерним товариством «Київгаз» за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № в частині недотримання параметрів якості природного газу за період квітень 2022 - січень 2024 року станом на дату направлення заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорічних вимог була спірною.

Згідно зі статтею 601 Цивільного кодексу України вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №910/3264/19, від 30.01.2025 у справі №914/454/24, від 10.09.2024 у справі №910/12851/23.

Тлумачення цих положень свідчить про те, що потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування, оскільки, сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання, для цього (припинення зобов`язання) необхідна наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча би однієї із сторін.

Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково.

Отже, у разі несприйняття адресатом заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, учасники правовідносин мають можливість звернутися за судовим захистом, подавши позов про визнання такого правочину недійсним або визнання зобов`язань такими, що припинилися у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №910/3264/19, від 30.01.2025 у справі №914/454/24, від 18.01.2024 у справі №910/512/23.

Важливою умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання, розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку. Для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно встановити наявність таких умов, як зустрічність вимог, однорідність вимог, строк виконання яких настав, та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28.09.2023 у справі №910/19206/21, від 01.03.2023 у справі №910/16331/21, від 14.09.2023 у справі №910/15255/21.

Таким чином, вирішуючи питання щодо безспірності заборгованості суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено стороною, та чи не було невирішених питань по суті спору щодо заборгованості або її розміру на час зарахування зустрічних однорідних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що вказана у заяві про зарахування зустрічних вимог заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі 18 366 134, 08 грн нарахована відповідачем позивачу відповідно до умов пункту 13.2 Договору, яким передбачено, що сторона, що не виконує умови цього договору та (або) умови кодексу, зобов`язана в повному обсязі відшкодувати збитки, завдані іншій стороні.

Відповідач вказує, що через порушення позивачем вимог пункту 201.10 статті 201 ПК України, а саме через несвоєчасно зареєстровані податкові накладні відповідач поніс збитки, оскільки був позбавлений права включити 18 366 134, 08 грн ПДВ до складу податкового кредиту та відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на загальну суму 18 366 134, 08 грн.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником (п. 5.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17).

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.10.2024 у справі №922/59/23, від 05.11.2024 у справі №910/3987/20, від 26.06.2024 у справі №922/3976/23.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права. Тобто, з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було би відновлення свого порушеного права особою. Крім того, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №761/12945/19, від 10.09.2024 у справі №910/21221/21.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №910/20261/16 від 26.11.2019, Верховного Суду у справах №923/1315/16 від 04.09.2018, №910/2018/17 від 04.04.2018, №910/5100/19 від 07.05.2020, №910/21493/17 від 04.12.2018, №914/1619/18 від 27.08.2019, №904/982/19 від 24.02.2021).

До складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, що порушила господарське зобов`язання відносяться: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, що зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язань другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законодавством.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач у даній справі категорично заперечував та відмовив відповідачу щодо сплати збитків у розмірі 18 366 134, 08 грн, оскільки заявлена вимога та сума за його посиланням не відповідає фактичним обставинам та є безпідставною/незаконною та необґрунтованою.

Також, позивач вказував, що відповідач не обмежений правом звернутись до суду із відповідним позовом щодо стягнення 18 366 134, 08 грн, однак, відповідач не звернувся з позовом до суду про стягнення збитків в розмірі 18 366 134, 08 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що завдання чи не завдання збитків відповідачу через несвоєчасну реєстрацію позивачем податкових накладних, є предметом доказування у судовій справі про стягнення збитків у розмірі втраченого податкового кредиту, у зв`язку з порушенням порядку реєстрації податкових накладних, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду.

Водночас рішення суду, яке набрало законної сили про стягнення з позивача на користь відповідача збитків у розмірі 18 366 134, 08 грн спричинених порушенням позивачем обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних за договором транспортування природного газу від 22.04.2021 № у період з квітня 2022 року по січень 2024 року матеріали справи не містять.

Отже, оскільки заявлена вимога про стягнення з позивача на користь відповідача не задоволена останнім, отже не є безспірною та враховуючи встановлений чинним законодавством порядок доведення завдання особі збитків у результаті порушення її цивільного права, відсутність судового рішення, яким підтверджено законність та обґрунтованість вимоги відповідача про позбавлення його права включити відповідну суму ПДВ до складу податкового кредиту та порушення його права на зменшення податкового зобов`язання на загальну суму 18 366 134, 08 грн, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошові вимоги відповідача до позивача як збитки на суму 18 366 134, 08 грн, які є предметом заліку за заявою відповідача є спірними з огляду на існування між сторонами спору щодо наявності та розміру такого зобов`язання (збитків), строк виконання вимоги не настав, тому односторонній правочин, що оформлений відповідачем заявою від 26.08.2025 №ТОВВИХ-25-13262 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, яким припинено зобов`язання на суму 18 366 134, 08 грн шляхом зарахуванням зустрічних однорідних вимог не відповідає вимогам статті 601 ЦК України, ч. 1 статті 203 ЦК України та правильно визнаний недійсним судом першої інстанції на підставі частини 1 статті 215 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі №910/11090/25 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі №910/11090/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі №910/11090/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/11090/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 26.01.2026.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова