УХВАЛА

14 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/5169/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

позивача - Пасека Е.Б., Сенів Т.В.

відповідача - Бобер А.М.

третьої особи на стороні позивача - Поліщук О.С.

третьої особи на стороні відповідача - Бушева І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський геріатричний пансіонат"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 (у складі колегії суддів: Кравчука Г.А. (головуючий), Сибіги О.М., Коробенка Г.П.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський геріатричний пансіонат"

до Львівської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Львівська міська рада

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Громадська організація інвалідів "Центр реабілітаційних ініціатив "Діяльне милосердя"

про визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та підстави позовних вимог

26.04.2024 Комунальний заклад Львівської обласної ради "Львівський геріатричний пансіонат" (далі - КЗ "Львівський геріатричний пансіонат", Позивач, Скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної державної адміністрації (далі - Відповідач, Львівська ОДА) про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Львівської ОДА від 01.03.2010 №172/0/5-10 "Про передачу в постійне користування земельної ділянки" (далі також Розпорядження).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для прийняття оспорюваного Розпорядження була постанова Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 у справі № 2а-7825/09/1370, яка 28.10.2015 скасована Львівським апеляційним адміністративним судом. Крім того, за доводами Позивача, земельна ділянка у місті Львові по вул. Медова Печера, 71, що Розпорядженням передана у постійне користування Громадській організації інвалідів "Центр реабілітаційних ініціатив "Діяльне милосердя" (далі - Громадська організація "Діяльне милосердя"), завжди перебувала у комунальній власності і її власником була і є територіальна громада в особі Львівської міської ради.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025, у задоволенні позовних вимог КЗ "Львівський геріатричний пансіонат" відмовлено.

При цьому суди зазначили, що КЗ "Львівський геріатричний пансіонат" не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, розпорядження якою має здійснюватися Львівською міською радою, а відтак Розпорядження є правомірними, до того ж прийнято за погодженням з Позивачем.

Крім того суди послалися на судові рішення у справах № 30/266-55/39 та № 910/9482/17, за результатами розгляду яких було відмовлено у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування Розпорядження, про скасування державного акта на право постійного користування спірною земельною ділянкою, про припинення права постійного користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акта, про зобов`язання Громадської організації "Діяльне милосердя" повернути територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради спірну земельну ділянку.

КЗ "Львівський геріатричний пансіонат" не погодився з такими судовими рішеннями та скористався правом на їх касаційне оскарження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

Касаційне провадження у справі відкрито 04.12.2025 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У своїй касаційній скарзі Позивач просить Суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 та ухвалити нове рішення про задоволення позову і визнання протиправним та скасування Розпорядження.

Доводами касаційної скарги Позивач визначив неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13, від 29.05.2018 у справі № 922/2222/17 щодо правового статусу спірної земельної ділянки та належності її до земель комунальної власності.

Львівська міська рада у відзиві на касаційну скаргу просить задовольнити її та підтримує доводи Скаржника щодо належності спірної земельної ділянки до комунальної власності в силу закону.

Громадська організація "Діяльне милосердя" у відзиві на касаційну скаргу просить Суд закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, а також посилається на численні судові рішення у справах про оскарження Розпорядження і водночас зазначає про неналежність обраного Позивачем способу захисту.

Громадська організація "Діяльне милосердя" надіслала до Суду також заперечення на відзив Львівської міської ради, у яких зазначає, що доводи відзива виходять за межі доводів касаційної скарги Позивача, тому судом касаційної інстанції не повинні враховуватися.

Львівська ОДА правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористалася.

Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 18.09.2009 Громадська організація "Діяльне милосердя" звернулася до Львівського геріатричного пансіонату в порядку статей 92, 149 Земельного кодексу України з листом про надання згоди на вилучення з постійного користування пансіонату частини земельної ділянки у м. Львові по вул. Медової Печери, 71 площею 2,4 га для подальшої передачі її в постійне користування Громадській організації.

Листом від 22.09.2009 Львівський геріатричний пансіонат надав згоду на вилучення вказаної частини земельної ділянки та передачу її у постійне користування Громадській організації "Діяльне милосердя". Остання, у свою чергу, листом від 22.09.2009 звернулася до Львівської ОДА з клопотанням про надання вказаної земельної ділянки у постійне користування.

08.10.2009 Львівська ОДА повідомила, що розпорядження вказаною земельною ділянкою не входить до її повноважень, оскільки знаходиться в межах населеного пункту м. Львова.

З огляду на наведене Громадська організація "Діяльне милосердя" звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Львівської ОДА про визнання неправомірними її дій щодо відмови в наданні у постійне користування спірної земельної ділянки.

За результатами розгляду вказаного позову Львівський окружний адміністративний суд постановою від 15.12.2009 у справі № 2а-7825/09/1370 визнав неправомірними дії Львівської ОДА щодо відмови у наданні Громадській організації "Діяльне милосердя" у постійне користування спірної земельної ділянки та при цьому виснував, що вилучення її з постійного користування Львівського геріатричного пансіонату і надання в постійне користування відноситься до компетенції Львівської ОДА.

Як встановили суди, 26.01.2010 за результатами розгляду звернення Громадської організації Діяльне милосердя" від 23.12.2009, з урахуванням згоди Львівського геріатричного пансіонату від 22.09.2009 та постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 у справі №2-а-7825/09/1370, голова Львівської ОДА видав розпорядження № 22/0/5-10 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Громадській організації інвалідів "Центр реабілітаційних ініціатив "Діяльне милосердя", яким надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під розміщення центру соціальної реабілітації інвалідів та соціально доступного житла для них площею 2,40 га земель житлової і громадської забудови у м. Львові по вул. Медової Печери, 71.

У подальшому 01.03.2010 голова Львівської обласної державної адміністрації видав оспорюване у цій справі розпорядження №172/0/5-10 "Про передачу в постійне користування земельної ділянки" та затвердив проект землеустрою щодо відведення її у постійне користування Громадській організації "Діяльне милосердя" під розміщення центру соціальної реабілітації інвалідів та соціально доступного житла для них.

На підставі Розпорядження 23.03.2010 Громадській організації "Діяльне милосердя" видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою

Як вбачається з матеріалів справи, Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 28.10.2015 у вищевказаній справі № 2а-7825/09/1370, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.10.2016, задовольнив апеляційну скаргу Благодійного фонду "Фонд Генерала Чупринки" та скасував постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 і прийняв нову, якою відмовив у задоволенні позовних вимог Громадської організації "Діяльність милосердя".

Правомірність спірного Розпорядження неодноразово було предметом судового розгляду.

Так Господарським судом міста Києва прийнято рішення від 06.06.2012, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2012 у справі № 30/266-55/39 за позовом Львівської міської ради до Львівської ОДА та Управління Державного комітету з земельних ресурсів у місті Львові (за участю третьої особи - Громадської організації "Діяльне милосердя") про визнання незаконним та скасування Розпорядження та скасування Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 23.03.2010, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Зокрема суди виснували, що повноваження органів місцевого самоврядування по розпорядженню землями, в тому числі щодо вилучення з користування та передачі їх в користування, в межах населених пунктів стосуються лише земель комунальної власності. З огляду на це, сам факт знаходження земельної ділянки в межах населеного пункту автоматично не надає повноважень органу місцевого самоврядування щодо розпорядження нею. Відтак суди дійшли висновку, що Львівська ОДА діяла правомірно та на виконання рішення суду.

Крім того, Господарським судом міста Києва прийнято рішення від 31.08.2017 у справі № 910/9482/17, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2017, за позовом прокурора в інтересах держави в особі Львівської міської ради до Львівської ОДА та Громадської "Діяльне милосердя" про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Львівської ОДА від 26.01.2010 та від 01.03.2010, припинення права постійного користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсним Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та витребування в Громадської організації "Діяльне милосердя" на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради земельної ділянки. Вказаним судовим рішенням припинено провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування Розпорядження від 01.03.2010 та про визнання недійсним відповідного Державного акта. В іншій частині позовних вимог, а саме про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Львівської ОДА №22/0/5-10 від 26.01.2010 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Громадській організації та про зобов`язання останньої повернути її територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради" судом відмовлено.

При цьому рішення суду у праві №910/9482/17 в частині припинення провадження у справі мотивоване тим, що такі вимоги вже були предметом судового розгляду у справі № 30/266-55/39 та за його результатами ухвалено судове рішення. Щодо відмови у позові суд зазначив, що розпорядження Львівської ОДА є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Щодо вимоги про витребування земельної ділянки в Громадської організації "Діяльне милосердя" на користь територіальної громади м. Львова суд зазначив, що ця вимога є похідною, тому задоволенню не підлягає.

Наведені обставини також встановлено і Західним апеляційним господарським судом під час розгляду апеляційної скарги Громадської організації "Діяльне милосердя" на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 у справі № 914/519/18 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Львівської міської ради про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння Громадської організації "Діяльне милосердя". Так вказаний апеляційний суд постановою від 20.08.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21.11.2019, рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 скасував та прийняв нове про відмову у задоволенні позову. Верховний Суд у свою чергу зазначив, що з урахуванням судових рішень у справах № 30/266-55/39 та № 910/9482/17 ні позивачем, ні прокурором не було спростовано наявності у Львівської ОДА повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, зокрема і передачі її в постійне користування.

У подальшому Комунальний заклад "Львівський геріатричний пансіонат" звернувся до суду з позовом у цій справі про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Львівської ОДА від 01.03.2010 "Про передачу в постійне користування земельної ділянки", оскільки воно прийнято на підставі постанови суду, яка скасована Львівським апеляційним адміністративним судом постановою від 28.10.2015. При цьому Позивач послідовно стверджує, що спірна земельна ділянка завжди перебувала у комунальній власності Львівської міської ради та у користуванні Львівського геріатричного пансіонату, а тому вказане Розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників учасників, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзивах на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника (постанови Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 24.12.2025 у справі № 910/917/25).

Переглянувши судові рішення у справі в межах, передбачених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України та виключно в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить із наступного.

Предметом позову в цій справі є вимоги КЗ "Львівський геріатричний пансіонат" до Львівської ОДА про визнання протиправним та скасування розпорядження від 01.03.2010 №172/0/5-10 "Про передачу в постійне користування земельної ділянки".

Підставою позову є скасування судового рішення, на підставі якого, серед іншого, вказане Розпорядження прийнято.

Пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 04.08.2022 у справі № 922/19/21 зазначив, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96- 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми права, а саме не враховано правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13, від 29.05.2018 у справі № 922/2222/17. Розглянувши зазначені доводи Скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом судового розгляду у справі № 923/466/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018) був позов прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та вищого навчального закладу до селищної ради про скасування рішення, яким університету припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 5,1188 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору, земельну ділянку вилучено із земель державної власності та переведено до земель запасу селищної ради.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, проте суд апеляційної інстанції таке рішення скасував та прийняв нове про відмову у позові. При цьому апеляційний суд виснував, що оспорюваним рішенням селищної ради не було порушено ні прав Міністерства як органу, що здійснює функції управління майном, ні прав університету як правонаступника попереднього землекористувача, оскільки власником спірної земельної ділянки є держава в особі Кабінету Міністрів України. Крім того суд зазначив, що самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту права особи, оскільки не впливає на права та обов`язки сторін таких правовідносин (у зв`язку з тим, що дія такого ненормативного акта вичерпується фактом їх виконання), тому така позовна вимога не може бути задоволена.

У подальшому суд касаційної інстанції погодився з такими висновками апеляційного суду та залишив його постанову в силі. При цьому Велика Палата Верховного Суду виснувала, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу (позивача) з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.

При цьому у справі, що розглядається, підставою відмови у позові не було обрання неефективного способу захисту.

З наведеного не вбачається ознак подібності правовідносин, що виникли у зазначеній Скаржником справі № 923/466/17 та у цій справі № 910/5169/24.

Предметом судового розгляду у справі № 916/1979/13 (постанова Великої палати Верховного Суду від 19.06.2018) був позов прокурора в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та ГУ НГУ до селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - фізична особа - підприємець та товариство, про визнання недійсними рішень про надання земельної ділянки суб`єкту підприємницької діяльності у довгострокову оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування оздоровчого закладу та про надання земельної ділянки медичному реабілітаційному центру внутрішніх військ МВС України у постійне користування для експлуатації та обслуговування оздоровчого закладу.

При цьому фізичній особі земельна ділянка передавалася у строкове користування на інших підставах, а саме у зв`язку з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна за договором купівлі-продажу. У свою чергу позов мотивовано тим, що надана в оренду земельна ділянка є складовою іншої земельної ділянки, яку у 1988 році передано у постійне користування Головному управлінню внутрішніх військ УРСР, у зв`язку з чим порушується право держави на землю, яка належить до земель оборони.

Місцевий господарський суд врахував викладене та позов задовольнив повністю. Хоча у подальшому постановою апеляційного господарського таке рішення місцевого суду було скасовано та у задоволенні позову відмовлено, проте така відмова обґрунтована виключно значним пропуском строку давності. Велика Палата Верховного Суду з такою постановою апеляційного суду погодилася.

За результатами вивчення судових рішень у справі № 916/1979/13 вбачається, що предмет позову, підстави позовних вимог, суб`єктний склад учасників також не свідчить про подібність правовідносин у вказаній справі та у справі, що розглядається.

Постановою від 29.05.2018 у зазначеній Скаржником справі № 922/2222/17 залишено в силі рішення судів попередніх інстанцій, ухвалених за результатами розгляду позову прокурора в інтересах держави в особі обласного управління водних ресурсів, міжрайонного управління водного господарства, обласної державної адміністрації до фізичної особи-підприємця та сільської ради про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки і зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні рішення ради прийнято всупереч вимогам статей 12, 122 Земельного кодексу України, статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 51 Водного кодексу України, а саме за відсутності у органу місцевого самоврядуванню відповідних повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Рішенням суду провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення ради припинено, а в решті позову - відмовлено. При цьому суди виснували, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Матеріально-правове регулювання правовідносин у справі № 922/2222/17, суб`єктний склад учасників та предмет і підстави позову свідчать про неподібність правовідносин у вказаній справі та у справі №910/5169/24, що розглядається.

Верховний Суд зазначає, що деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції звертається до висновків, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій.

Таким чином висновки щодо застосування норм права, на які посилається Позивач у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі № 910/5169/24, що розглядається.

Висновки Верховного Суду

Пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене, враховуючи, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися, касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту міського господарства Одеської міської ради на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 у справі № 916/2498/24 належить закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання касаційної скарги та за розгляд справи Верховним Судом відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський геріатричний пансіонат" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/5169/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко