РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2026Справа № 910/10864/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд"

про стягнення 413 130, 35 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Сорочинський Петро Васильович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" (далі-відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" (далі-відповідач 2) про стягнення з відповідача-1, як боржника та з відповідача-2, як субсидіарного боржника заборгованість у розмірі 413 130, 35 грн., з яких: 47 812, 50 грн - основний борг, 79 003, 82 грн - інфляційні втрати, 27 744, 57 грн - 3 % річних та 258 569, 46 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 2021/П про надання охоронних послуг за адресою: м. Київ, вул. Промислова, б.4 (База) від 01.03.2021 та враховуючи що ТОВ "Будкепітал гранд" є правонаступником ТОВ "Укрбуд інвест" за розподільчим балансом від 30.04.2025, згідно якого до відповідача-2 частково перейшли права та обов`язки відповідача-1, позивач вважає, що ТОВ "Будкепітал гранд" має нести субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями ТОВ "Укрбуд інвест".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

09.09.2025 до суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" про виключення зі складу співвідповідачів та закриття провадження в частині вимог, в якому зазначає, що ТОВ «Будкепітал Гранд», не є тією особою, яка могла порушити права позивача та не може нести відповідальність за зобов`язаннями стосовно інших об`єктів будівництва, аніж об`єкта на вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва, у зв`язку з чим просить суд виключити зі складу сторін даного судового процесу - співвідповідача - ТОВ "Будкепітал Гранд"; закрити провадження у справі в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал Гранд".

09.09.2025 до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд", в якому відповідач-2, зокрема зазначає, що ТОВ «Будкепітал Гранд» є правонаступником ТОВ «Укрбуд Інвест» за Розподільчим балансом від 30 квітня 2025 р., згідно якого до ТОВ «Будкепітал Гранд», як правонаступника, передано майно, права/обов`язки в частині проекта будівництва «Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно - офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування на вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва». Відповідно, заборгованість, про яку зазначає позивач, не передавалась ТОВ «Будкепітал Гранд», як правонаступнику. Також, відповідач-2 просить суд застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, нарахованих індексу інфляції, 3 % річних та пені; застосувати вимоги визначені ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України до нарахування пені; відмовити в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал Гранд" повністю.

11.09.2025 до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" на позовну заяву, в якому відповідач-1, зокрема зазначає, що позивач звернувся до суду з даним позовом 01.09.2025, проте враховуючи визначені ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України строки позовної давності, позивачем пропущено строк для звернення до суду про стягнення коштів за актами здачі прийняття робіт за період 2021-2022. Також, відповідач-1 зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання ТОВ "Укрбуд Інвест" сталося з незалежних обставин, які визнані форс-мажорними обставинами. Крім того, відповідач-1 просить суд застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, нарахованих індексу інфляції, 3 % річних та пені та застосувати вимоги визначені ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України до нарахування пені.

15.09.2025 до суду надійшла відповідь Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича на відзив, в якій позивач, зокрема зазначає, що строки визначені ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України було продовжено на час дії карантину з 12.03.2020 по 30.06.2023 та зупинено на час введення воєнного стану з 24.02.2022 до 04.09.2025, а тому позивачем пред`явлено позов у межах строку позовної давності (з урахуванням строку продовження та зупинення у прикінцевих та перехідних положеннях Цивільного кодексу України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" про виключення зі складу співвідповідачів та закриття провадження в частині вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 витребувано у Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича, Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" належним чином засвідчені копії всіх додатків до Розподільчого балансу від 30.04.2025, затвердженого рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" № 09/05 від 09.05.2025, з урахуванням внесених в подальшому змін та доповнень. Витребувані документи зобов`язано надати до суду у строк до 05.02.2026.

23.01.2026 до суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" про долучення документів до справи, а саме належним чином засвідчені копії всіх додатків до Розподільчого балансу від 30.04.2025, затвердженого рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" № 09/05 від 09.05.2025, з урахуванням внесених в подальшому змін та доповнень.

Також, 23.01.2026 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" про долучення документів до справи, а саме належним чином засвідчені копії всіх додатків до Розподільчого балансу від 30.04.2025, затвердженого рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" № 09/05 від 09.05.2025, з урахуванням внесених в подальшому змін та доповнень.

26.01.2026 до суду надійшли додаткові пояснення Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича, в яких позивач зазначає, що в його розпорядженні запитувані документи відсутні.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрбуд інвест» (далі - замовник) та Фізичною особою-підприємцем Сорочинським Петром Васильовичем (далі - виконавець) укладено договір № 2021/П про надання охоронних послуг за адресою: м. Київ, вул. Промислова, б.4 (База), умовами якого передбачено, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по охороні об`єкта (далі - охоронні послуги), на підставі "Інструкції з охорони об`єкту" (Додаток № l) розробленою виконавцем та погодженою із замовником, яка є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 3.1. договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 16.06.2022), вартість охорони об`єкта за цим договором складає 37125, 00 грн, без ПДВ в місяць.

Згідно п. 3.2. договору, розрахунок за місяць здійснюється замовником протягом 15-ти робочих днів з дня підписання сторонами Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг). Розрахунки проводяться у гривні шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Пунктом 3.4 договору визначено, що замовник протягом 3 робочих днів після закінчення надання послуг за відповідний місяць, але не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним, зобов`язаний підписати отриманий від виконавця Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), або надати вмотивовану письмову відмову від приймання послуг. Якщо замовник протягом 5-ти календарних днів після закінчення надання послуг за відповідний місяць, не підписує Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) та не виставляє вмотивованих письмових претензій до виконавця, то вважається, що послуги надані виконавцем у повному обсязі, а Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) - підписаний та підлягає виконанню з боку замовника.

У п. 3.5. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати наданих належним чином послуг замовник платить пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої платні, за кожний день прострочення.

За умовами п. 4.1 договору, охоронні послуги забезпечуються силами і засобами виконавця. Виконавець зобов`язаний, за вимогами замовника, в залежності від обставин своєчасно вносити корегування в розміщенні співробітників охорони на об`єкті. Охоронні послуги здійснюються співробітниками охорони у форменому одязі, спорядженими засобами зв`язку, індивідуального захисту та активної оборони (пневматичною або сигнальною зброєю, газовими балончиками) які охорона забезпечує за свій рахунок.

Даний договір набирає чинність з 01 березня 2021 року і діє до 01 березня 2022 року (п. 9.1 договору).

Відповідно до п. 9.2 договору, якщо за 15 календарних днів до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін не заявить письмово про припинення дії даного договору, він вважається подовженим на тих же умовах ще на один календарний рік, без обмеження разів пролонгації.

07.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" та Фізична особа-підприємець Сорочинський Петро Васильович підписали Додаткову угоду № 3 до Договору.

Додатком № 1 до договору № 2021/П від 01.03.2021 є Інструкція з охорони об`єкта за адресою: м. Київ, вул. Промислова, б.4 (База).

14.02.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрбуд інвест» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Сорочинським Петром Васильовичем (виконавець) укладено додаткову угоду № 4, відповідно до якої сторони дійшли згоди припинити дію договору з 01.03.2024 року.

Зобов`язання, припинені цією угодою, виконання яких сторонами вже почалося, повинні бути виконані у повному обсязі (п. 2 додаткової угоди № 4).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору були надані послуги на загальну суму 1 140 937, 50 грн, а відповідачем-1 прийняті надані послуги, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписані між позивачем та відповідачем-1 і скріплені їх печатками.

Проте, відповідач-1 за надані послуги розрахувався частково на суму 1 093 125, 00 грн, що підтверджується банківськими виписками, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" утворилась заборгованість у розмірі 47 812, 50 грн.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач-1 неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 47 812, 50 грн. та враховуючи що ТОВ "Будкепітал гранд" є правонаступником ТОВ "Укрбуд інвест" за розподільчим балансом від 30.04.2025, згідно якого до відповідача-2 частково перейшли права та обов`язки відповідача-1, позивач вважає, що ТОВ "Будкепітал гранд" має нести субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями ТОВ "Укрбуд інвест".

Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів 79 003, 82 грн - інфляційні втрати за загальний період з 01.05.2021 по 06.08.2025, 27 744, 57 грн - 3 % річних за загальний період з 21.04.2021 по 06.08.2025 та 258 569, 46 грн - пені за загальний період з 21.04.2021 по 20.08.2024.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору № 2021/П від 01.03.2021, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору були надані послуги на загальну суму 1 140 937, 50 грн, а відповідачем-1 прийняті надані послуги, що підтверджується наступними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): № OУ-0000008 від 31.03.2021 на суму 23500,00 грн., № OУ-0000012 від 30.04.2021 на суму 23500,00 грн., № OУ-0000017 від 31.05.2021 на суму 23500,00 грн., № OУ-0000022 від 30.06.2021 на суму 24750,00 грн., № OУ-0000027 від 31.07.2021 на суму 24750,00 грн., № ОУ-0000031 від 31.08.2021 на суму 24750,00 грн., № OУ-0000037 від 30.09.2021 на суму 24750,00 грн., № OУ-0000044 від 31.10.2021 на суму 24750,00 грн., № ОУ-0000050 від 30.11.2021 на суму 24750,00 грн., № ОУ-0000058 від 31.12.2021 на суму 24750,00 грн., № OУ-0000005 від 31.01.2022 на суму 24750,00 грн., № OУ-0000011 від 28.02.2022 на суму 24750,00 грн., № ОУ-0000015 від 31.03.2022 на суму 24750,00 грн., № ОУ-0000021 від 30.04.2022 на суму 24750,00 грн., № OУ-0000027 від 31.05.2022 на суму 24750,00 грн., № ОУ-0000033 від 30.06.2022 на суму 30937,50 грн., № OУ-0000041 від 31.07.2022 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000047 від 31.08.2022 на суму 37125,00 грн., № OУ-0000053 від 30.09.2022 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000058 від 31.10.2022 на суму 37125,00 грн., № OУ-0000063 від 30.11.2022 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000067 від 31.12.2022 на суму 37125,00 грн., № OУ-0000004 від 31.01.2023 на суму 37125,00 грн., № OУ-0000008 від 28.02.2023 на суму 37125,00 грн., №ОУ-0000013 від 31.03.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000018 від 30.04.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000023 від 31.05.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000028 від 30.06.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000033 від 31.07.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000038 від 31.08.2023 на суму 37125,00 грн., № OУ-0000044 від 30.09.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000047 від 31.10.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000051 від 30.11.2023 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000055 від 31.12.2023 на суму 37125,00 грн., № OУ-0000002 від 31.01.2024 на суму 37125,00 грн., № ОУ-0000007 від 29.02.2024 на суму 37125,00 грн., які підписані між позивачем та відповідачем-1 і скріплені їх печатками.

Однак, відповідач-1 за надані послуги розрахувався частково на суму 1 093 125, 00 грн, що підтверджується банківськими виписками, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" утворилась заборгованість у розмірі 47 812, 50 грн.

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Згідно п. 3.2. договору, розрахунок за місяць здійснюється замовником протягом 15-ти робочих днів з дня підписання сторонами Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг). Розрахунки проводяться у гривні шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, приймаючи до уваги п. 3.2. договору та приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що відповідач-1 зобов`язаний був оплатити надані послуги протягом 15-ти робочих днів з дня підписання сторонами кожного Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Щодо заперечень відповідача-1 викладених у відзиві на позовну заяву, стосовно неможливості виконання відповідачем-1 своїх зобов`язань за договором в повному обсязі, з огляду на настання форс-мажорних обставин, а саме введення в Україні воєнного стану 24.02.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, частина друга статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 904/6463/14 (3-216гс15)).

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Таких саме висновків дотримуються колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Отже, для звільнення від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставинами непереборної сили) відповідач зобов`язаний надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, підтвердити нездійснення господарської діяльності у спірний період.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 ГК України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Суд зазначає, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Господарський суд наголошує, що форс-мажор (у даному випадку військова агресія проти України) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.

Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Так, відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Наразі Торгово-промислова палата України ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин та з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії воєнного стану, на сайті Торгово-промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин.

Зокрема, листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Разом з цим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що в період дії воєнного стану у разі порушення зобов`язань згаданий вище лист від 28.02.2022 можна роздрукувати із сайту ТПП України та долучати до повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання договірних зобов`язань у встановлений термін, для спроможності обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом. Також вказується, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

З огляду на це, загальний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).

Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Вищенаведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Тож, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Проте, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повідомлення відповідачем-1 позивача про настання форс - мажорних обставин, які перешкоджають виконанню Договору.

З огляду на наведене, відповідачем-1 не доведено суду належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 ГПК України існування форс-мажорних обставин, які б були підставою для звільнення відповідача-1 від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання за Договором.

Щодо субсидіарної відповідальності за зобов`язанням, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно (ч. 3 ст. 109 Цивільного кодексу України).

Подібні положення містяться в ч. 5 ст. 55 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", де визначено, що товариство, створене внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями товариства, з якого здійснено виділ, які згідно з розподільним балансом не перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Товариство, з якого здійснено виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільним балансом перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Якщо внаслідок виділу створено декілька товариств, вони несуть субсидіарну відповідальність спільно з товариством, з якого здійснено виділ, солідарно. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки товариства, з якого здійснено виділ, за окремим зобов`язанням, що існувало у нього до виділу, товариство, з якого здійснено виділ, та створені внаслідок виділу товариства несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Зі змісту зазначених положень слідує, що субсидіарна або солідарна відповідальність нової юридичної особи, створеної шляхом виділу з основного боржника, може наставати щодо зобов`язань, які виникли до виділу та створення нової юридичної особи.

При цьому, виділ не є різновидом припинення юридичної особи, це один зі способів створення юридичної особи. Основною відмінністю виділу є те, що в результаті виділу створюється нова юридична особа, яка наділяється існуючою юридичною особою певним майном. При цьому попередня юридична особа не припиняється.

Таким чином, хоча при виділі юридична особа, з якої був здійснений виділ, не припиняється, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, є правонаступником юридичної особи, з якої був здійснений виділ, за зобов`язаннями, які перейшли згідно з розподільчим балансом.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №922/4519/14.

Отже, оскільки внаслідок виділу зберігається і юридична особа, з якої було здійснено виділ, і створюється нова юридична особа, в законодавстві закріплено положення про субсидіарну або солідарну відповідальність зазначених юридичних осіб за зобов`язаннями, боржником за якими була юридична особа, з якої здійснено виділ, та які існували перед виділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 619 Цивільного кодексу України вбачається, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність (ч. 2 ст. 619 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3 ст. 619 Цивільного кодексу України кредитор не може вимагати задоволення своєї вимоги від особи, яка несе субсидіарну відповідальність, якщо ця вимога може бути задоволена шляхом зарахування зустрічної вимоги до основного боржника.

Положеннями частини 4 статті 619 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка несе субсидіарну відповідальність, повинна до задоволення вимоги, пред`явленої їй кредитором, повідомити про це основного боржника, а у разі пред`явлення позову, - подати клопотання про залучення основного боржника до участі у справі. У разі недотримання цих вимог особою, яка несе субсидіарну відповідальність, основний боржник має право висунути проти регресної вимоги особи, яка несе субсидіарну відповідальність, заперечення, які він мав проти кредитора.

Отже, кредитор може пред`явити вимогу в досудовому порядку або звернутися до суду з окремим позовом до субсидіарного боржника в порядку позовного провадження.

У таких випадках субсидіарний боржник є не правонаступником основного боржника, а особою, яка є додатково відповідальною за зобов`язанням основного боржника в силу прямого припису закону.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.04.2022 у справі № 910/2615/18.

Згідно із ч. 4 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у разі виділу юридичних осіб здійснюється державна реєстрація юридичних осіб, утворених у результаті виділу, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника. Виділ вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 10.05.2025 здійснена державна реєстрація юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" (ідентифікаційний код: 45719166). Юридичною особою, правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" (ідентифікаційний код: 45719166) визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" (ідентифікаційний код: 39534785).

Відповідно до преамбули Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" затвердженого рішенням засновників від 09.05.2025 №1, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" створене у відповідності до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та інших законодавчих актів України, з метою одержання прибутку, шляхом виділу із Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест". Товариство з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест", в частині Розподільчого балансу від 30.04.2025, затвердженого Рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" № 09/05 від 09.05.2025.

Як вбачається з Розподільчого балансу складеного станом на 30.04.2025 та затвердженого рішенням єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" № 09/05 від 09.05.2025 (з урахуванням рішення № 04/07 єдиного учасника ТОВ "Укрбуд інвест" від 04.07.2025) та додатків до нього, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" перейшли майно, права та обов`язки в частині проекта будівництва "Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно-офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування на вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва" відповідно до договору № КАУ/24/10-Ф від 24.10.2019.

У цивільно-правовому зобов`язанні може виникати, зокрема, солідарна та субсидіарна відповідальність. Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Субсидіарна ж відповідальність має додатковий характер, який полягає, зокрема, в тому, що в разі, якщо вимога кредитора в повному обсязі задоволена основним боржником, додатковий боржник до відповідальності не притягується. Тому під час виконання зобов`язань важливо визначити вид відповідальності; від цього залежить порядок пред`явлення вимоги кредитора, а також порядок виконання зобов`язання боржником (постанова Великої Палати Верховного суду від 20.04.2022 у справі № 910/2615/18).

Разом з тим, як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будкепітал Гранд» є правонаступником ТОВ «Укрбуд Інвест» за Розподільчим балансом від 30 квітня 2025, згідно якого до ТОВ «Будкепітал Гранд», як правонаступника, передано майно, права/обов`язки в частині проекта будівництва «Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно - офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування на вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва».

В той час, як у даній справі заявлено до стягнення з відповідачів суму заборгованості, яка виникла за договором № 2021/П про надання охоронних послуг за адресою: м. Київ, вул. Промислова, б.4 (База) від 01.03.2021.

При цьому, розподільчий баланс від 30 квітня 2025 та додатки до нього містить інформацію стосовно переданих обов`язків виключно з будівництва об`єкта на вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва та не містить інформації щодо об`єкту по вул. Промислова, 4 міста Києва.

Відтак, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до ТОВ «Будкепітал Гранд», як правонаступника відповідача-1 перейшли також права та обов`язки щодо об`єкту по вул. Промислова, 4 міста Києва

Відповідно, ТОВ "Будкепітал гранд" не може бути субсидіарним боржником та нести субсидіарну відповідальність в частині прав та обов`язків, які виникли за договором № 2021/П про надання охоронних послуг за адресою: м. Київ, вул. Промислова, б.4 (База) від 01.03.2021, оскільки ТОВ "Будкепітал гранд" було передано майно, права/обов`язки виключно в частині проекта будівництва об`єкту на вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва, а тому позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ "Будкепітал гранд", як субсидіарного боржника заборгованості у розмірі 47 812, 50 грн не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення саме з відповідача-1, як боржника за договором № 2021/П про надання охоронних послуг за адресою: м. Київ, вул. Промислова, б.4 (База) від 01.03.2021 заборгованості у розмірі 47 812, 50 грн, відтак вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів 258 569, 46 грн - пені за загальний період з 21.04.2021 по 20.08.2024.

У п. 3.5. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати наданих належним чином послуг замовник платить пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої платні, за кожний день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд зазначає, що позивач здійснив нарахування пені окремо за кожним Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг), з урахуванням часткових оплат відповідача, проте без урахуванням шестимісячного строку нарахування пені.

Крім того, визначені позивачем дати початку періоду прострочення є помилковими, оскільки, як встановлено судом раніше, пункт 3.2 Договору визначає, що розрахунок за місяць здійснюється замовником протягом 15-ти робочих днів з дня підписання сторонами Акту здачі-прийняття робі (надання послуг).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду та, відповідно, розміру нарахування пені. Крім того, за актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) починаючи з квітня 2022 року по травень 2023 року (включно) розрахунок проведено за період більше 6 місяців в порушення положень ч. 6 ст. 232 ГК України.

Тож, з урахуванням викладеного вище, за розрахунком суду обгрунтованою до стягнення саме з відповідача-1 є сума пені у розмірі 179 145, 35, яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за періоди не більше 6 місяців, нарахування проведено окремо по кожному акту, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів 79 003, 82 грн - інфляційних втрат за загальний період з 01.05.2021 по 06.08.2025, 27 744, 57 грн - 3 % річних за загальний період з 21.04.2021 по 06.08.2025, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Суд зазначає, що позивач здійснив нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, з урахуванням оплат відповідача-1.

Як встановлено судом вище, визначені позивачем дати початку періоду прострочення є помилковими, оскільки, не враховано положення пункту 3.2 Договору. Крім того позивач не вірно визначив дати погашення заборгованості відповідачем-1.

Крім того, відповідачем-2 було долучено до відзиву на позовну заяву власний контррозрахунок 3 % річних та інфляційних втрат.

Проте суд зазначає, що контррозрахунок відповідача-2 щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, здійснений на загальну суму заборгованості у розмірі 47 812, 50 грн, яка заявлена до стягнення позивачем. Однак, розрахунки заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нараховані позивачем за весь період існування прострочення виконання грошового зобов`язання, з урахуванням динаміки зміни розміру зобов`язання, його збільшення/зменшення в залежності від здійснених часткових оплат.

Тож, поданий відповідачем-2 контррозрахунок не приймається судом, як такий, що проведений без врахування фактичного розміру грошового зобов`язання, яке існувало протягом періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат і встановлено, що в останніх допущено помилки у визначенні періоду нарахування та, відповідно, у розмірі нарахування 3 % річних та інфляційних втрат .

За розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення з відповідача-1 є сума 3% річних у розмірі 26 564, 79 грн, яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання (нарахування проведено окремо по кожному акту), а також сума інфляційних втрат у розмірі 67 265, 06 грн (нарахування проведено окремо по кожному акту), відтак вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню.

Разом з тим, Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" у відзиві на позовну заяву просило суд зменшити розмір 3% річних та інфляційних витрат.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Проте, суд зазначає, що приписами ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено лише право суд зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу), які підлягають стягненню з відповідача. Тож, суд не може не стягувати з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, які в силу закону та встановлених судом вище обставин обгрунтовано нараховані позивачем та за розрахунком, перевіреним судом підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що 3 % річних та інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами позивача, а інфляційні нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому вони не можуть бути зменшені в порядку ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Судом враховано, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 викладена правова позиція, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Так, у постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Проте, у вказаній постанові судом було надано оцінку правовідносин, в яких сторонами в договорі було збільшено розмір відсотків річних за ст. 625 ЦК України. В той же час, у даній справі сторонами у договорі не збільшувався розмір відсотків річних, порівняно з визначеним законом у ст. 625 ЦК України.

Застосування позивачем відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснено з урахуванням 3% річних, що відповідає чинному законодавству України та такий розмір не є надмірним.

Таким чином, у даній справі відсутні такі обставини неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних, як у справі № 902/417/18.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 15.06.2023 у справі 921/94/21.

Суд зазначає, що розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (3 %), а відповідачем-1, в свою чергу, не наведено будь-яких виключних (надзвичайних) обставин.

Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 не містить висновків про можливість зменшення відсотків річних нижче 3%, встановлених чинним законодавством.

Отже, на переконання суду, у даному випадку, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, відсутні підстави для зменшення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

Щодо заявлених у відзивах на позовну заяву клопотань відповідачів про сплив строків позовної давності до вимог позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, 02.04.2020 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно якого Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача шкоди в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який тривав до 01.07.2023 відповідно до постанови КМУ № 651 від 27.06.2023.

При цьому, відповідно до п. 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду з даним позовом), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Наразі строк дії воєнного стану в Україні триває.

Тож, на дату звернення позивача до суду з даним позовом строки позовної давності за заявленими вимогами продовжені, у зв`язку з чим позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича обґрунтованими в частині відповідача-1 та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково щодо відповідача-1.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача та відповідача-1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просив суд покласти на відповідачів витрати, пов`язані із правничою допомогою у розмірі 10 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 по справі №910/23210/17 та від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 775/9215/15ц від 19.02.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2025 між Фізичною особою-підприємцем Сорочинським Петром Васильовичем та Адвокатським бюром "Горщар Сергій Васильович" укладено договір № 52/25 про надання правової допомоги, відповідно до якого бюро зобов?язується: надавати Клієнту консультації з питань кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права; організовувати ведення претензійно-позовної роботи; надавати Клієнту правовому допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування ведення справи); представляти інтереси Клієнта та здійснювати його захист в правоохоронних та контролюючих органах.

Відповідно до п. 1.2. договору, клієнт зобов?язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

Згідно п. 1.3 договору, адвокатом, що безпосередньо здійснює надання Клієнту правової допомоги є Адвокат Горшар Сергій Васильович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВЛ № 1123 видане Радою адвокатів Волинської області на підставі рішення № 2/28-8). Бюро може залучати до виконання даного Договору інших адвокатів на договірних засадах. Бюро несе персональну відповідальність перед Клієнтом за дії залучених адвокатів та за якість наданих Послуг.

Додатком № 4 до договору № 52/25 про надання правової допомоги від 10.07.2025 є протокол № 4 погодження гонорару, відповідно до якого гонорар Бюро за договором № 52/25 від 10.07.2025 року про надання правової допомоги у справі за позовом Фізичної особи - підприємця Сорочинського Петра Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРБУД ІНВЕСТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДКЕПІТАЛ ГРАНД» про стягнення заборгованості становить 10000, 00 грн без ПДВ.

У вартість послуг входить комплексне ведення судової справи у наступному обсязі робіт, а саме комплексне ведення справи у суді першої інстанції. Вартість послуг не залежить від об?єму та кількості наданих послуг.

З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2025 позивачем було здійснено оплату за надані адвокатом послуги з правничої допомоги згідно договору № 52/25 про надання правової допомоги від 10.07.2025 у розмірі 10 000, 00 грн, що підтверджується банківською випискою.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявний ордер № 1618832 від 29.08.2025 на представництво інтересів позивача адвокатом Горщар С.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 19.04.2019 року ВЛ № 1123).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).

Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до частини 5, 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).

Крім того, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Натомість положеннями пункту 2 частини 2 ст. 126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

За таких обставин, враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково щодо відповідача-1, перевіривши подані позивачем докази на підтвердження обсягу виконаних робіт на надання правової допомоги, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд керуючись вимогами щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності, вважає за можливе покласти на відповідача-1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7764, 81 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" (вул. Бастіонна, буд. 14 а, офіс 42, м. Київ, 01104; ідентифікаційний код - 39534785) на користь Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) 47 812 (сорок сім тисяч вісімсот дванадцять) грн 50 коп. - заборгованості, 179 145 (сто сімдесят дев`ять тисяч сто сорок п`ять) грн 35 коп. - пені, 67 265 (шістдесят сім тисяч двісті шістдесят п`ять) грн 06 коп. - інфляційних втрат, 26 564 (двадцять шість тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн 79 коп. - 3 % річних, 4 811 (чотири тисячі вісімсот одинадцять) грн 82 коп. - судового збору та 7 764 (сім тисяч сімсот шістдесят чотири) грн 81 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд інвест" - відмовити.

4. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкепітал гранд" - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. О. Щербаков