ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року Справа № 924/666/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Маціщук А.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області та Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 (повний текст складено 20 жовтня 2025 року, суддя Яроцький А.М.)

за позовом фізичної особи-підприємця Наіф Самер Ясінь

до 1. Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області

2. Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради

3. Комунального підприємства "Хмельницькбудзамовник"

про стягнення 261 772,80 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Наіф Семер Ясінь звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області, Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради та Комунального підприємства "Хмельницькбудзамовник" про солідарне стягнення 261 772,80 грн (вартість знищеного торгового павільйону (тимчасової споруди), площею 28,8 кв.м., що розташовувався в м. Хмельницькому на просп. Миру, біля будинку №64).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 частково задоволено позов фізичної особи-підприємця Наіф Самер Ясінь до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області; Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради; Комунального підприємства "Хмельницькбудзамовник" про стягнення 261 772,80 грн.

Присуджено до стягнення з Виконавчого комітету Хмельницької міської ради (29000, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Героїв Маріуполя, буд. 3, ) на користь фізичної особи-підприємця Наіф Самер Ясінь ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 72714,67 грн. майнової шкоди.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Хмельницькбудзамовник" (29015, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Марка Кропивницького, буд. 6-А, ) на користь фізичної особи-підприємця Наіф Самер Ясінь ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 72714,66 грн. майнової шкоди.

Присуджено до стягнення з Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради (29013, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Героїв Маріуполя, буд. 3, ) на користь фізичної особи-підприємця Наіф Самер Ясінь ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 72714,67 грн. майнової шкоди.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що прийняття виконавчим комітетом Хмельницької міської ради рішення №734 від 24 вересня 2020 року про демонтаж тимчасової споруди було передчасним та протиправним, оскільки на момент його ухвалення дійсність паспорта прив`язки тимчасової споруди позивача була спірною, а судами у справі №560/4408/20 вже встановлено протиправну бездіяльність Управління архітектури та містобудування та зобов`язано його продовжити строк дії такого паспорта. Крім того, зазначене рішення виконавчого комітету було прийняте на підставі Порядку №55, який у подальшому визнано судами нечинним та скасовано.

Суд встановив, що демонтаж тимчасової споруди 25 вересня 2020 року фактично здійснено КП "Хмельницькбудзамовник" на виконання рішення виконавчого комітету, при цьому споруду було розібрано на конструктивні елементи та транспортовано на зберігання, що підтверджується відповідним актом і фотофіксацією. Виконавчий комітет, як окрема юридична особа публічного права та головний розпорядник бюджетних коштів, несе цивільно-правову відповідальність за прийняття незаконного рішення, тоді як КП "Хмельницькбудзамовник" діяло як підприємство, якому делеговані публічно-владні функції у сфері благоустрою, виконуючи рішення органу управління.

За таких обставин суд дійшов висновку, що шкода, завдана позивачу, не є неподільною та не була спричинена спільними узгодженими діями відповідачів, а тому підлягає відшкодуванню в рівних частинах. Заперечення відповідачів щодо розміру шкоди суд визнав необґрунтованими, оскільки альтернативних експертних висновків або контррозрахунків ними подано не було, а необхідність призначення судової експертизи ними заперечувалася.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Виконавчий комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування вимоги апеляційної скарги Виконавчий комітет зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статтю 1190 Цивільного кодексу України. Позивач звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення шкоди та не подавав жодної заяви про визначення часток відповідальності відповідачів залежно від ступеня їх вини. За таких обставин суд не мав правових підстав самостійно визначати відшкодування шкоди в рівних частинах, оскільки це фактично призвело до зміни обраного позивачем способу захисту права та суперечить імперативним приписам цивільного законодавства.

Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо неправомірності рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24 вересня 2020 року №734. Зазначене рішення є чинним, не скасованим та не визнаним незаконним у встановленому законом порядку, а позивач його не оскаржував. На момент прийняття цього рішення Порядок демонтажу тимчасових споруд, затверджений рішенням міської ради №55 від 21 вересня 2016 року, був чинним і підлягав застосуванню. Визнання зазначеного Порядку протиправним та нечинним відбулося лише у 2021 році, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про незаконність дій виконавчого комітету ґрунтується на наданні судовим рішенням зворотної дії в часі, що не відповідає принципу правової визначеності та усталеній судовій практиці.

Крім того, апелянт звертає увагу, що чинний на момент демонтажу Порядок №55 передбачав право власника тимчасової споруди на її повернення разом із майном за умови подання відповідної заяви та визначеного переліку документів, а також компенсації витрат на демонтаж і зберігання. Представник КП "Хмельницькбудзамовник" у суді першої інстанції підтвердив, що позивач був присутній на території підприємства та оглядав конструктивні елементи демонтованої споруди, однак із заявою про її повернення та необхідними документами не звертався. Доказів вчинення таких дій позивач у матеріали справи не надав.

Апелянт також зазначає, що висновок експерта від 04 грудня 2024 року не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки він є необ`єктивним і виконаним із застосуванням нормативно-правових актів, які не підлягають використанню у даних правовідносинах. Зокрема, експерт визначав вартість будівельно-монтажних робіт з відновлення, тоді як позовні вимоги стосувалися стягнення вартості знищеного торгового павільйону, що є різними за своєю правовою природою показниками та передбачає застосування різних підходів до оцінки.

Крім того, при складанні експертного висновку застосовано нормативні акти, які регулюють оцінку нерухомого майна, зокрема Національний стандарт оцінки нерухомого майна та відповідні методики, які використовуються виключно у випадках оцінки об`єктів державної чи комунальної власності або визначення шкоди, завданої такому майну. Оскільки тимчасова споруда не є об`єктом нерухомості та не належить до державної чи комунальної власності, застосування цих нормативних актів є безпідставним і призвело до неправильного визначення розміру шкоди.

Також апелянт вказує на неправильне застосування судом норм щодо позовної давності. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач міг дізнатися про порушення свого майнового права з моменту демонтажу тимчасової споруди, а саме 25 вересня 2020 року, і визначив граничний строк звернення до суду 25 вересня 2023 року, однак безпідставно не застосував позовну давність, пославшись на карантинні обмеження та введення воєнного стану. На думку апелянта, самі по собі такі обставини не є автоматичними підставами для поновлення строку, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема викладеними у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22.

Листом №924/666/25/5930/25 від 11 листопада 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Хмельницької області.

19 листопада 2025 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №924/666/25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у справі №924/666/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25. Запропоновано учасникам провадження у справі в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви/пояснення на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтями 179, 263 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Крім того, не погодившись з ухваленим рішенням, Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що після проведення демонтажу тимчасової споруди вона майже два роки зберігалася у Відповідача-3 на умовах платного зберігання, про що позивачу було достеменно відомо. Позивач був присутній під час демонтажу, знав, яким підприємством він здійснюється та за якою адресою конструктивні елементи споруди перебувають на зберіганні, однак упродовж тривалого часу не вчинив жодних дій для її повернення, попри наявність реальної можливості це зробити.

Апелянт звертає увагу, що демонтаж тимчасової споруди відбувся 25 вересня 2020 року, у період, коли в Хмельницькому окружному адміністративному суді вже було відкрито провадження у справі №560/4408/20 за позовом позивача до відповідача-2. Рішенням цього суду від 16 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року, було визнано протиправною бездіяльність Управління архітектури та містобудування, що полягала у зволіканні з розглядом питання продовження строку дії паспорта прив`язки. Саме ці встановлені судами обставини, на думку позивача, стали передумовою для прийняття виконавчим комітетом рішення №734 від 24 вересня 2020 року та подальшого демонтажу тимчасової споруди.

Водночас апелянт підкреслює, що позивач безпідставно стверджує про знищення тимчасової споруди та проведення демонтажу з порушенням процедури. Позивачеві було відомо про необхідність демонтажу, йому неодноразово письмово встановлювалися строки для самостійного демонтажу споруди власними силами. Більше того, у самому рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі №560/4408/20 прямо зазначено про вжиття відповідачами заходів щодо демонтажу тимчасової споруди та її тимчасове перебування після демонтажу, що свідчить про обізнаність Позивача щодо фактичної долі спірного об`єкта ще у 2020 році. Лише 07 липня 2022 року, тобто майже через два роки після демонтажу, позивач звернувся з листом до Хмельницького міського голови та КП "Хмельницькбудзамовник", у якому просив або повернути павільйон на попереднє місце з підключенням до інженерних мереж, або виплатити грошову компенсацію у розмірі 500 000 грн. Водночас будь-якої відповіді на адресу КП "Хмельницькбудзамовник" з дотриманням встановленого Порядком механізму повернення демонтованої споруди позивач не надав, обмежившись лише долученням листа Управління архітектури та містобудування від 28 липня 2022 року, в якому було роз`яснено відсутність у цього органу повноважень щодо зберігання демонтованих споруд, їх повторного встановлення або відшкодування шкоди.

Апелянт також наголошує, що строк дії паспорта прив`язки був продовжений на виконання судового рішення з 21 травня 2021 року по 21 травня 2024 року, однак навіть після цього позивач не ініціював належних дій щодо повернення тимчасової споруди. При цьому 21 червня 2023 року позивач уже звертався до суду з вимогами про відшкодування шкоди, але залишив позов без розгляду, а повторно звернувся з аналогічними вимогами лише 26 серпня 2025 року, тобто через значний проміжок часу після демонтажу та продовження строку дії паспорта прив`язки.

Крім того апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо оцінки вартості майна. Звіт про оцінку майна №03/25042023 був складений виключно на підставі інформації, наданої Замовником (позивачем), без проведення фактичного огляду об`єкта. Сам оцінювач у Звіті зазначає, що не здійснював перевірку достовірності наданих даних, а відповідальність за їх правдивість покладена на Замовника. Водночас у Звіті міститься твердження про візуальний огляд об`єкта, заміри та спостереження, що не відповідає дійсності, оскільки на момент оцінки тимчасова споруда була демонтована та розібрана на конструктивні елементи. У розділі загальної характеристики об`єкта оцінки зазначено, що станом на 04 липня 2022 року павільйон є придатним для використання, що, на переконання апелянта, є недостовірним, адже фактично металевий павільйон був розібраний та перебував у вигляді окремих елементів. Оцінка була проведена за припущеннями, без доступу до об`єкта, без об`єктивних даних щодо його фізичного стану, зносу та пошкоджень, а також із фактичним ототожненням вартості павільйону з вартістю нового будівництва. За таких обставин відповідач-2 вважає, що як звіт про оцінку, так і експертний висновок №39/24 від 04 грудня 2024 року ґрунтуються на припущеннях, не відповідають фактичним обставинам справи, а відповідальність за недостовірність вихідних даних несе позивач як Замовник відповідної оцінки.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у справі №924/666/25 залишено без руху апеляційну скаргу Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25. Зобов`язано апелянта протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки та надати докази надсилання копії апеляційної скарги позивачу листом з описом вкладення.

25 листопада 2025 року від Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2025 року у справі №924/666/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25. Об`єднано апеляційні скарги Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради та Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 для спільного розгляду в межах апеляційного провадження.

05 грудня 2025 року та 15 грудня 2025 року від фізичної особи-підприємця Наіф Семера Ясінь надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Позивач стверджує, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/4408/20 від 16 листопада 2020 року, яке залишено в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року, і яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Управління архітектори та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради щодо не продовження позивачу строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для продовження підприємницької діяльності павільйону площею 28,8 м. кв. розташованого у м. Хмельницький, проспект Миру7 (біля будинку №64). Судом встановлено, що заява Наїфа Самер Ясінь на продовження дії паспорту прив`язки була подана 08 січня 2020 року, строк для виконання заяви був 21 січня 2020 року. Тобто, судовим рішенням встановлено протиправною бездіяльність Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради, станом на 21 січня 2020 року. Посилання в апеляційній скарзі відповідача 2 на судове рішення по справі 686/2326/16- а є безпідставним, так як вказане рішення не має жодного відношення до даного спору та не встановлює жодних обставин щодо відшкодування шкоди за вартість знищеного майна. Відповідальність за свої неправильні і незаконні дії несе орган місцевого самоврядування в особі Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради, виправлення його помилок не може покладатись на позивача, який належним чином звернувся та надав необхідні документи для оформлення паспорта прив`язки тимчасової споруди , а відповідач 2 протиправно сприяв діям , в результаті яких тимчасову споруду (павільйон, що належала позивачу) було знищено.

Позивач стверджує, що він скористався своїм законним правом (частина 1 статті 101 ГПК України) та надав суду як доказ вартості робіт по відновленню знищеного павільйону площею 28,8 м. кв. по проспекту Миру (біля буд №64) у м. Хмельницькому, висновок судового експерта Марченкова Григорія Григоровича №39/24 від 04 грудня 2024 року. В той же час відповідач 2 не надав суду інших експертних висновків щодо предмету спору та не вимагав, в передбаченому процесуальним правом порядку, призначити судову експертизу згідно вимог статті 99 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх прав.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційних скарг Виконавчого комітету Хмельницької міської ради та Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційних скарг слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Хмельницького міськрайонного суду від 25 березня 2016 року у справі №686/2326/16-а задоволено адміністративний позов, зобов`язано Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради включити до комплексної схеми розміщення стаціонарних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Хмельницького тимчасові споруди: кіоск, розміщений у м. Хмельницький по вул. Курчатова біля будинку № 1а та зупинки "Олімпійська", кіоск, розміщений у м. Хмельницький по Проспекту Миру біля буд. 64, належні Наіф Самер Ясінь, кіоск, розміщений у м. Хмельницький по вул. Тернопільська біля буд. 34, який знаходиться в користуванні Наіф Самер Ясінь, а також видати йому паспорти прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на зазначені кіоски.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року у справі №686/2326/16-а скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким задоволено адміністративний позов частково. Визнано протиправними дії Управління щодо відмови позивачу у видачі паспорта прив`язки тимчасової споруди на проспекті Миру біля будинку (№64) в м. Хмельницькому. Зобов`язано Управління видати позивачу паспорт прив`язки тимчасової споруди на проспекті Миру біля будинку (№64) в м. Хмельницькому. Визнано протиправною бездіяльність Хмельницької міської ради щодо не розгляду заяв позивача про включення в комплексну схему розміщення стаціонарних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Хмельницького, тимчасових споруд на вул. Тернопільській, біля будинку №34 та на вулиці Курчатова, №1А, біля зупинки "Олімпійська". Зобов`язано Хмельницьку міську раду розглянути заяви позивача про включення до комплексної схеми розміщення тимчасових споруд в м. Хмельницькому тимчасові споруди на вул. Тернопільській, біля будинку №34 та на вулиці Курчатова, №1А, біля зупинки "Олімпійська".

Постановою Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №686/2326/16-а скасовано постанову Хмельницького міськрайонного суду від 25 березня 2016 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року у справі №686/2326/16-а та прийнято нове рішення, яким відмовлено Наіф Самер Ясінь у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі №560/4408/20, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради щодо не продовження Наіфу Самеру Ясінь строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності павільйону площею 28,8 м.кв., розташованого за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру біля будинку (№64). Зобов`язано Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради продовжити на три роки Наіфу Самеру Ясінь строк дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності павільйону площею 28,8 м.кв., розташованого за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру біля будинку (№64).

У постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі №560/4408/20 колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про наявність протиправної бездіяльності Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені пунктами 2.14 та 2.18 Порядку №244, а тому належним способом захисту прав позивача визначено зобов`язання Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради прийняти відповідне рішення, а саме продовжити позивачу строк дії паспорта прив`язки тимчасової споруди.

При розгляді справи №560/4408/20 судами встановлено, що 23 вересня 2016 року Управлінням архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради видано позивачу паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності павільйону площею 28,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру біля будинку (№64), який дійсний до 23 вересня 2017 року. Строк його дії продовжувався, зокрема до 17 січня 2020 року.

З метою продовження строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності павільйону площею 28,8 м.кв., розташованого за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру біля будинку (№64) позивач подав через центр надання адміністративних послуг заяву з необхідними документами.

Проте, листами від 21 січня 2020 року №Н/57-03-2020 та від 11 червня 2020 року №Н/2360-03-2020 відповідачем 2 повідомлено позивача про те, що Верховним Судом було скасовано судові акти попередніх інстанцій по справі №686/2326/16-а та прийнято рішення про відмову в позові, що стосується даного питання та запропоновано демонтувати павільйон до 01 лютого 2020 року.

Згідно зі змістом доданого до матеріалів справи №924/666/25 паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (павільйону площею 28,8 м.кв. за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру (біля буд. №64), останній був виданий 23 вересня 2016 року та продовжений загалом до 17 січня 2020 року, виданий 17 жовтня 2019 року та продовжений до 28 травня 2024 року, виданий 28 травня 2021 року та анульований наказом управління архітектури та містобудування №255 від 31 травня 2021 року, продовжений до 02 червня 2025 року.

31 липня 2020 року Управління торгівлі Хмельницької міської ради інформувало позивача про те, що термін дії паспорт прив`язки та договору особистого строкового сервітуту тимчасової споруди - павільйону по проспекту Миру (біля буд. №64) закінчився 17 січня 2020 року. Тому, відповідно до рішення восьмої сесії Хмельницької міської ради від 21 вересня 2016 року №55 "Про затвердження Порядку демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій" із внесенням змін і доповнень до "Правил благоустрою території міста Хмельницькою", затверджених в новій редакції рішенням міської ради від 12 вересня 2019 року №50, вищевказана тимчасова споруда підлягає демонтажу. З огляду на вказані факти, Управління торгівлі запросило ФОП Наіф С.Я. з`явитися на зустріч з представниками управління торгівлі, управління архітектури та містобудування, управління з питань екології та контролю за благоустроєм міста, для з`ясування питання щодо правомірності розміщення даної тимчасової споруди з визначеними датою, часом та місцем зустрічі. До матеріалів справи додано поштову накладну Укрпошти від 31 липня 2020 та опис вкладення у цінний лист щодо надіслання Наіф Самер Ясінь листа про призначення зустрічі по питанню правомірності розміщення тимчасової споруди.

06 серпня 2020 року спеціальною комісією у складі чотирьох осіб складено акт, за змістом якого вказано, що відповідно до Порядку демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій, затвердженого рішенням міської ради від 21 вересня 2016 року №55, дана тимчасова споруда - павільйон підлягає демонтажу. В акті відображено, що один екземпляр акту та вимогу про проведення добровільного демонтажу було наклеєно на споруду та здійснено фотофіксацію.

За змістом вимоги начальника Управління торгівлі Хмельницької міської ради зобов`язано добровільно демонтувати тимчасову споруду в строк до 10 серпня 2020 року та повідомлено, що у разі невиконання даної вимоги останню буде демонтовано силами комунального підприємства.

Відповідно до листа Управління торгівлі від 27 серпня 2020 року №01-17/596, складеного на прохання Управління архітектури та містобудування, міському голові О.Симчишину повідомлено, що тимчасова споруда, власником якої є ФОП Наіф Самер Ясінь, встановлена без документів на розміщення, адже термін дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та договору про встановлення особистого строкового сервітуту закінчився 17 січня 2020 року. У листі зазначено, що Управлінням торгівлі було направлено лист і призначено зустріч з власником та здійснено обстеження зазначеної тимчасової споруди. Скласти протокол про адміністративне правопорушення по статті 152 КУпАП не було можливим, так як власник на призначену зустріч не з`явився. У такому випадку, відповідно до пункту 3.3 Порядку демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій, затвердженого рішення Хмельницької міської ради від 21 вересня 2016 року №55 із внесеними змінами, було складено акт обстеження та вимога про проведення демонтажу споруди власними силами до 10 серпня 2020 року. Під час проведення повторного обстеження було виявлено, що споруду власник не демонтував, тому управлінням підготовлено проект рішення про її демонтаж силами комунального підприємства, яке останній просить міського голову розглянути на засіданні виконавчого комітету.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24 вересня 2020 №734 "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" визначено:

1. Демонтувати тимчасову споруду - павільйон для здійснення підприємницької діяльності яка розміщена за адресою: проспект Миру (біля буднику № 64).

2. Доручити комунальному підприємству в присутності представників управління архітектури та містобудування, управління екології та контролю за благоустроєм міста, управління торгівлі, в строк до 10 жовтня 2020 року провести демонтаж зазначеної тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

3. Комунальному підприємству у разі, якщо розмір, конфігурація, тощо тимчасової споруди не дозволяє провести демонтаж та евакуацію в цілісному стані, здійснити її розділення на конструктивні елементи.

25 вересня 2020 року члени комісії у складі п`яти осіб склали акт проведення демонтажу тимчасової споруди - павільйону, розміщеної по проспекту Миру (біля будинку №64), згідно зі змістом якого на підставі рішення виконавчого комітету від 24 вересня 2020 №734 "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності", в присутності членів комісії та представників Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції та міського комунального підприємства "Муніципальна дружина", працівниками комунального підприємства "Хмельницькбудзамовник" о 9.00 год. розпочато роботи по здійсненню демонтажу тимчасової споруди розміщеної по проспекту Миру (біля будинку №64), яка належить фізичній особі-підприємцю Наїф Самеру Ясінь. Під час демонтажу було встановлено, що розмір та конфігурація тимчасової споруди не дозволяє провести демонтаж та евакуацію в цілісному стані, тому тимчасову споруду розділено на конструктивні елементи. В акті відзначено, що 29 вересня 2020 року завершено роботи по демонтажу, конструктивні елементи тимчасової споруди транспортовано для зберігання на територію КП "Хмельницькбудзамовник" за адресою вул. Кропивницького, 36А. Під час демонтажу здійснено фотофіксацію.

Згідно з листом позивача від 07 липня 2022 року, адресованого Хмельницькому міському голові та КП "Хмельницькбудзамовник", останній просив повернути павільйон на його місце та підключити до усіх комунікацій, або надати компенсацію 500 тис. у зв`язку з продовженням паспорту прив`язки по вул. Проспект Миру, 64 на три роки.

У відповідь на вказаний лист Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів надіслало Наіфу Самер Ясінь повідомлення від 28 липня 2022 року, в якому зазначило, що за клопотанням управління торгівлі та доданих матеріалів, виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 24 вересня 2020 року було прийняте рішення №734 "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" та у відповідності до пунктів 2, 3 зазначеного рішення демонтаж та евакуацію павільйону було доручено проводити Комунальному підприємству "Хмельницькбудзамовник" в присутності представників декількох управлінь, в тому числі і представника управління архітектури та містобудування. У листі позивача повідомлено, що ніяким правовим документом не передбачено, що управління архітектури та містобудування, яке було присутнє при здійсненні демонтажу тимчасової споруди наділено повноваженнями щодо подальшого зберігання демонтованим тимчасових споруд та конструктивних елементів, встановлення павільйонів а також відшкодування будь-яких витрат пов`язаних внаслідок демонтажу.

В матеріалах справи також міститься копія договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди №133-С від 11 липня 2022 року, укладеного між Управлінням торгівлі міської ради та ФОП Наіф Самер Ясінь, предметом якого є особистий строковий сервітут, встановлений виключно "Сервітуарію" на територію, на якій буде розміщуватись та використовуватись для торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами (вид функціонального призначення згідно додатку №4 До рішення сесії від 22 березня 2017 року №30 тимчасова споруда узгодженого архітипу павільйон загальною площею 28,8 м2 в м. Хмельницькому за адресою: проспект Миру (біля буд. №64), розташування та межі якої зазначено в паспорті прив`язки тимчасової споруди, що є невід`ємною частиною цього договору.

За тимчасовою спорудою "Сервітуарія" також закріплюється територія площею 370,0 м2 для утримання в належному стані (в тому числі: тротуар, газон та бортовий камінь) згідно схеми благоустрою прилеглої території тимчасової споруди паспорту прив`язки, розробленої у відповідності до Правил благоустрою території міста Хмельницького, затверджених рішенням Хмельницької міської ради (пункт 1.3 договору).

У пункті 5.2 договору узгоджено термін дії договору з 11 липня 2022 року до 02 червня 2025 року.

Дія даного договору припиняється, в тому числі у випадку закінчення строку дії паспорта прив`язки (пункт 5.5.2.1 договору).

В матеріалах справи також міститься висновок судового експерта Марченкова Г.Г., складений за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження від 04 грудня 2024 року №39/24 (за заявою позивача).

На вирішення експерта було поставлено питання: "Яка кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт по відновленню торговельного павільйону площею 28,8 кв.м. станом на 04 липня 2022 року, розміщеного по проспекту Миру (біля буднику №64) - тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності відповідно до наданої проектної документації та паспорту прив`язки від 23 вересня 2016 року?".

Судовий експерт Марченков Г.Г. провів дослідження методом аналізу наданих документів в якості вихідних даних, а саме: проектної документації на тимчасовий павільйон по вул. Пр. Миру, 64 виготовленої Хмельницьким комунальним архітектурно- планувальним підприємством у 2004 році (архітектор Ткачук О.А.) та погодженої головним архітектором міста Безпятюк Ю.В; паспорту прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 25.09.2017 року площею 28,8 кв.м.; ескізу фасадів ТС павільйону площею 28,8 кв.м. м. Хмельницький, пр. Миру (біля будинку №64); договору №950-С про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 11.11.2019. У висновку вказано, що кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт по відновленню об`єкту відповідно до наданої проектної документації та паспорту прив`язки від 23.09.2016 року складає 218 144 гри без ПДВ. До висновку додано локальний кошторис на будівельні роботи №01-01-01 на відновлення павільйону по вул. Пр. Миру, 64, м. Хмельницький складений за поточними цінами станом на 30.08.2018, у якому кошторисну вартість визначено у розмірі 326 568 тис. грн.

Судом до матеріалів справи долучено роздруковану з Єдиного державного реєстру судових рішень копію постанови Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №560/868/21, за змістом якої визнано, що оскаржуваний порядок №55 не відповідає Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку №244. Суд касаційної інстанції зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання нечинним та скасування Порядку демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій, затвердженого рішенням 8 сесії Хмельницької міської ради від 21.09.2016 №55. У постанові Верховного Суду зазначено, що рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 23.01.2020 №42 "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" прийнято 23.01.2020, тобто під час судового оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у продовженні строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди, коли дійсність паспорта прив`язки ТС була спірною. Крім того, рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 23.01.2020 №42 "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" прийняте в тому числі на підставі Порядку №55, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про його скасування.

Враховуючи, що спільними діями відповідачів знищено належне йому майно, зокрема торговий павільйон (тимчасова споруда), площею 28,8 кв.м., що розташовувався в м. Хмельницькому на просп. Миру, біля будинку № 64, позивач звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення відшкодування вартості останнього.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені в статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Наведена норма встановлює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Деліктне (позадоговірне) зобов`язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов`язальних правовідносин. У деліктних зобов`язаннях діє принцип відповідальності за вину. Тобто, деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювана шкоди.

Загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, за змістом статті 1166 Цивільного кодексу України є: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду, шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина особи у заподіянні шкоди. За відсутності хоча б однієї з наведених складових цивільна відповідальність не настає.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 жовтня 2020 року у справі №910/17533/19, від 21 квітня 2020 року у справі №904/3189/19, від 10 грудня 2018 року у справі №902/320/17.

Водночас, статті 1173, 1174, 1175 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади (органів місцевого самоврядування) та їх посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Наведеними нормами передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади (місцевого самоврядування) наявність їх вини не є обов`язковою.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (органу місцевого самоврядування) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регулюються Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності визначена як одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Так, механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності врегульовано Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року №244 (Порядок №244).

Пунктом 1.4 Порядку №244 визначено, що паспорт прив`язки ТС - це комплект документів, у яких визначено місце встановлення тимчасової споруди на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою прилеглої території.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку №244, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки ТС (додаток 1).

Пунктом 2.7 Порядку №244 визначено, що паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (павільйону площею 28,8 м.кв. за адресою: м. Хмельницький, прс. Миру (біля буд. №64) був виданий 23 вересня 2016 року та продовжений до 17 січня 2020 року, виданий 17 жовтня 2019 року та продовжений до 28 травня 2024 року, виданий 28 травня 2021 року та анульований наказом управління архітектури та містобудування №255 від 31 травня 2021 року, продовжений до 02 червня 2025 року.

Згідно з положеннями частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами враховується принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою "Совтрансавто-Холдінг" проти України", від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою "Брумареску проти Румунії" існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

При розгляді адміністративної справи №560/4408/20 судами було встановлено, що 23 вересня 2016 року Управлінням архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради видано позивачу паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності павільйону площею 28,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру біля будинку (№64), який дійсний до 23 вересня 2017 року. Строк його дії продовжувався, зокрема до 17 січня 2020 року.

З метою продовження строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності павільйону площею 28.8 м.кв., розташованого за адресою: м. Хмельницький, проспект Миру біля будинку (№64) позивач подав через центр надання адміністративних послуг заяву з необхідними документами, однак листами від 21 січня 2020 року №Н/57-03-2020 та від 11 червня 2020 року №Н/2360-03-2020 відповідачем 2 повідомлено позивача про те, що Верховним Судом було скасовано судові акти попередніх інстанцій по справі №686/2326/16-а та прийнято рішення про відмову в позові, що стосується даного питання та запропоновано демонтувати павільйон до 01 лютого 2020 року.

У постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі №560/4408/20 колегія суддів погодилась з висновком Хмельницького окружного адміністративного суду викладеним у рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року, про наявність протиправної бездіяльності Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені пунктами 2.14 та 2.18 Порядку №244, а тому визначено, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради прийняти відповідне рішення, а саме продовжити позивачу строк дії паспорта прив`язки тимчасової споруди з посиланням на зміст пункту 3.1 рішення Хмельницької міської ради №30 від 22 березня 2017 року "Про впорядкування розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій на території міста Хмельницького", яким установлено, що строк дії договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності дорівнює строку дії паспорта прив`язки ТС і становить 3 роки.

За наведених обставин колегія суддів звертає увагу, що прийняття відповідачем 1 рішення від 24 вересня 2020 року №734 "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" без урахування факту перебування на розгляді адміністративної справи №560/4408/20, предметом якої було оскарження бездіяльності органу містобудування та архітектури щодо продовження строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди, суперечить принципу належного врядування та вимогам добросовісності у публічно-правових відносинах.

Наявність судового спору щодо дійсності та продовження строку дії паспорта прив`язки свідчила про спірність правового статусу тимчасової споруди на момент прийняття рішення про її демонтаж.

Приймаючи рішення про демонтаж за відсутності остаточного судового вирішення питання щодо правомірності користування позивачем місцем розміщення тимчасової споруди, відповідач 1 фактично створив ситуацію, за якої можливі негативні наслідки реалізації владних управлінських повноважень були покладені на приватну особу, що не узгоджується з конституційними гарантіями захисту права власності та принципом правової визначеності.

При цьому суд звертає увагу, що подальше встановлення судами у справі №560/4408/20 протиправної бездіяльності Управління архітектури та містобудування та зобов`язання продовжити позивачу строк дії паспорта прив`язки підтверджує передчасність та необґрунтованість прийняття відповідачем 1 рішення №734 від 24 вересня 2020 року, а також наявність причинного зв`язку між таким рішенням і заподіяною позивачу майновою шкодою.

Крім того, судами враховується, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №560/868/21, залишеним без змін постановами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та Верховного Суду від 25 травня 2022 року, визнано протиправним та нечинним Порядок демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій, затверджений рішенням 8 сесії Хмельницької міської ради від 21 вересня 2016 року №55 "Про затвердження Порядку демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та тимчасових конструкцій і внесення змін і доповнень до Правил благоустрою міста Хмельницькою, затверджених в новій редакції рішенням міської ради від 25 червня 2014 року №71, із внесеними змінами рішеннями міської ради від 24 грудня 2014 року №22, від 04 липня 2018 року №29".

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №560/868/21 констатовано, що оскаржуваний порядок №55 не відповідає Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку №244.

З огляду на прийняття рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №734 від 24 вересня 2020 року "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" на підставі Порядку №55, визнаного в межах справи №560/868/21 протиправним та нечинним, а також керування вказаним Порядком №55 при призначенні зустрічі управлінням торгівлі у листі від 31 липня 2020 року, місцевим судом правомірно залишено без розгляду вимогу про добровільний демонтаж від 06 серпня 2020 року.

Апелянти стверджують, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку щодо неправомірності рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24 вересня 2020 року №734, оскільки зазначене рішення є чинним, не скасованим та не визнаним незаконним у встановленому законом порядку, позивачем не оскаржувалося, а на момент його прийняття Порядок демонтажу тимчасових споруд, затверджений рішенням міської ради №55 від 21 вересня 2016 року, був чинним та підлягав застосуванню. Крім того, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції фактично ґрунтуються на наданні судовому рішенню зворотної дії в часі, що, на його переконання, суперечить принципу правової визначеності та усталеній судовій практиці.

Оцінюючи наведені доводи апелянтів, колегія суддів зазначає таке.

Сам по собі факт чинності рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24 вересня 2020 року №734 та його неоскарження позивачем у адміністративному порядку не є безумовною підставою для висновку про правомірність такого рішення та не виключає можливості оцінки його законності судом у межах розгляду спору про відшкодування шкоди.

Вирішуючи питання про наявність підстав для цивільно-правової відповідальності органу місцевого самоврядування, суд зобов`язаний надати правову оцінку діям (рішенням) такого органу з точки зору їх відповідності вимогам закону, незалежно від того, чи були вони попередньо скасовані або визнані незаконними в адміністративному судочинстві.

Посилання апелянтів на те, що Порядок демонтажу тимчасових споруд, затверджений рішенням Хмельницької міської ради №55 від 21 вересня 2016 року, на момент прийняття рішення №734 був чинним, саме по собі не спростовує висновку суду першої інстанції про протиправність дій виконавчого комітету. Суд першої інстанції не надавав судовому рішенню зворотної дії в часі, а виходив з того, що застосований відповідачем нормативний акт за своїм змістом суперечив актам вищої юридичної сили та не міг бути належною правовою підставою для обмеження прав позивача.

Визнання у 2021 році зазначеного Порядку протиправним та нечинним лише підтвердило його невідповідність вимогам законодавства, яка існувала з моменту його прийняття, а не створило новий правовий стан. За таких обставин висновки суду першої інстанції ґрунтуються не на ретроспективному застосуванні судового рішення, а на оцінці правомірності дій відповідача з урахуванням ієрархії нормативно-правових актів та принципу верховенства права.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що протиправність дій суб`єкта владних повноважень у розумінні статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України не ототожнюється з формальним фактом скасування відповідного рішення, а встановлюється судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи.

Отже, доводи апелянта про те, що чинність рішення виконавчого комітету №734 та відсутність зворотної дії судового рішення виключають можливість визнання дій відповідача неправомірними, є безпідставними та ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи відповідальності органів публічної влади.

Враховуючи, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди та визнання судами в межах розгляду справи №560/4408/20 протиправної бездіяльності Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів та зобов`язання судом останнього продовжити позивачу строк дії паспорта прив`язки тимчасової споруди з посиланням на зміст пункту 3.1 рішення Хмельницької міської ради №30 від 22 березня 2017 року, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що коли дійсність паспорта прив`язки тимчасової споруди була спірною, прийняття виконавчим комітетом Хмельницької міської ради рішення №734 від 24 вересня 2020 року "Про демонтаж тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності" було передчасним та мало наслідком неправомірне проведення 25 вересня 2020 року демонтажу спірної тимчасової споруди позивача, про що був складений акт в присутності представника управління архітектури та містобудування, за підписами головних спеціалістів управління торгівлі, головного юрисконсульта відділу цивільної та промислової забудови управління архітектури та містобудування, інспектора управління екології та контролю за благоустроєм міста та в.о. директора КП "Хмельницькбудзамовник".

В акті відображено, що під час демонтажу було встановлено, що розмір та конфігурація тимчасової споруди не дозволяє провести демонтаж та евакуацію в цілісному стані, тому тимчасову споруду розділено на конструктивні елементи. В акті окремо відзначено, що 29 вересня 2020 року завершено роботи по демонтажу, конструктивні елементи тимчасової споруди транспортовано для зберігання на територію КП "Хмельницькбудзамовник" за адресою вул. Кропивницького, 36А. Під час демонтажу здійснено фотофіксацію.

Таким чином, Управлінням торгівлі Хмельницької міської ради виставлено вимогу у чітко визначеному порядку про усунення порушень, зокрема добровільний демонтаж тимчасової споруди до 10 серпня 2020 року з посиланням на рішення восьмої сесії Хмельницької міської ради від 21 вересня 2016 року №55, у випадку подальшого невиконання якого тимчасову споруду буде демонтовано силами комунального підприємства міста.

Крім того, за клопотанням Управління торгівлі від 27 серпня 2020 року №01-17/596, складеного на прохання Управління архітектури та містобудування, виконавчому комітету міської ради підготовлено проект рішення щодо демонтажу спірної споруди, яке прийнято відповідачем 1 24 вересня 2020 року №734 та фактично виконане КП "Хмельницькбудзамовник".

Згідно з актом від 25 вересня 2020 року після завершення роботи по демонтажу, конструктивні елементи тимчасової споруди транспортовано для зберігання на територію КП "Хмельницькбудзамовник" за адресою: вул. Кропивницького, 36А.

07 липня 2022 року позивач звернувся з листом до Хмельницького міського голови та КП "Хмельницькбудзамовник", у якому просив повернути павільйон на його місце та підключити до усіх комунікацій, або надати компенсацію 500 тис. у зв`язку з продовженням паспорту прив`язки по вул. Проспект Миру, 64 на три роки.

У відповідь на вказаний лист, позивач отримав повідомлення Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів від 28 липня 2022 року, в якому зазначено, що ніяким правовим документом не передбачено, що управління архітектури та містобудування, яке було присутнє при здійсненні демонтажу тимчасової споруди наділено повноваженнями щодо подальшого зберігання демонтованим тимчасових споруд та конструктивних елементів, встановлення павільйонів а також відшкодування будь-яких витрат пов`язаних внаслідок демонтажу.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є об`єктом конституційного захисту від необґрунтованого втручання у здійснення власником своїх прав, у тому числі й з боку держави (її органів та їх посадових осіб) та органів місцевого самоврядування (їх посадових осіб). Свавільне втручання у право власності не допускається.

Як встановлено судами, тимчасова споруда - павільйон площею 28,8 м.кв., розміщений у м. Хмельницькому, проспект Миру (біля буд. №64) належав ФОП Наіф Самер Ясінь, що не заперечується жодною стороною у справі.

Частиною першою статті 1190 Цивільного кодексу України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (частина 2 статті 1190 Цивільного кодексу України).

Як правильно зазначено судом першої інстанції, в межах розгляду справи №560/4408/20 судами встановлено наявність протиправної бездіяльності Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені пунктами 2.14 та 2.18 Порядку №244, а тому визначено, що належним способом захисту прав ФОП Наіф Самер Ясінь є зобов`язання Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради прийняти відповідне рішення, а саме продовжити позивачу строк дії паспорта прив`язки тимчасової споруди (павільйону площею 28,8 м.кв. розміщений у м. Хмельницькому, прс. Миру (біля буд. №64).

Як вже зазначалося, прийняття відповідачем 1 передчасного рішення Виконавчого комітету Хмельницької міської ради №734 від 24 вересня 2020 року, яке прийняте на підставі Порядку №55, визнаного судами нечинним та скасованого в межах справи №560/868/21, свідчить про неправомірність дій останнього.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Виконавчий комітет Хмельницької міської ради з точки зору цивільного законодавства є окремою юридичною особою публічного права, створеною для вирішення питань місцевого значення в межах Конституції і законів України. Наведене, з урахуванням визначення виконавчих органів місцевих рад головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними рішеннями про місцеві бюджети, свідчить про наявність правових підстав для стягнення коштів з відповідача 1 з рахунку розпорядника бюджетних коштів - виконавчого комітету Хмельницької міської ради.

Водночас, безпосередній демонтаж тимчасової споруди здійснено КП "Хмельницькбудзамовник", який згідно розміщеного на офіційному веб-сайті Хмельницької міської ради пунктів 1.1, 1.2, 1.3 Статуту КП "Хмельницькбудзамовник" є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до рішення одинадцятої сесії Хмельницької міської ради від 21 травня 2003 року №28 та власником якого є територіальна громада міста Хмельницького, в особі Хмельницької міської ради, ідентифікаційний код 33332218, місцезнаходження: Україна, 29013, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Гагаріна, буд. 3. Виконавчий комітет Хмельницької міської ради є органом, який виконує функції органу управління господарською діяльністю, в межах та обсягах визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У пункті 1.4 Статуту вказано, що підприємство від свого імені виступає у господарських, цивільних та адміністративних правовідносинах з юридичними та фізичними особами, набуває майнових прав та несе обов`язки, передбачені законодавством і цим Статутом, може самостійно виступати позивачем та відповідачем в судах загальної юрисдикції, господарському та адміністративному судах, несе відповідальність за результати своєї господарської діяльності.

Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями Власника та виконавчого комітету Хмельницької міської ради (пункт 1.9 Статуту).

З врахуванням вищевикладеного, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідач 3 виконував демонтаж спірної тимчасової споруди на виконання вимог органу управління - Виконавчого комітету Хмельницької міської ради у відповідності до рішення №734 від 24 вересня 2020 року, як підприємство, якому делеговані публічно-владні управлінські функції в частині забезпечення благоустрою міста Хмельницького.

Докази виконання відповідачами вимоги позивача від 07 липня 2022 року адресованої КП "Хмельницькбудзамовник" та Хмельницькому міському голові О.Симчишину щодо повернення павільйону на його місце та підключення до усіх комунікацій, або надання компенсації 500 тис. у зв`язку з продовженням паспорту прив`язки по вул. Проспект Миру, 64 на три роки, в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що шкода завдана відповідачами є неподільною і завданою спільними діями, а тому завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню в рівних частинах.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 1190 Цивільного кодексу України, оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення шкоди та не подавав жодних заяв щодо визначення часток відповідальності відповідачів залежно від ступеня їх вини. За таких обставин, на думку апелянта, суд не мав правових підстав самостійно визначати розмір відшкодування шкоди в рівних частинах, оскільки це фактично призвело до зміни обраного позивачем способу захисту права та суперечить імперативним приписам цивільного законодавства.

Оцінюючи наведені доводи апелянта, колегія суддів зазначає таке.

Сам по собі факт звернення позивача з вимогою про солідарне відшкодування шкоди не є безумовною підставою для застосування солідарної відповідальності, оскільки характер відповідальності співзаподіювачів шкоди визначається судом з урахуванням установлених обставин справи та вимог закону.

Відповідно до загальновизнаного принципу "jura novit curia" (суд знає закони), суд не зв`язаний правовою кваліфікацією спірних правовідносин, наданою сторонами, та зобов`язаний самостійно застосувати до встановлених обставин справи належні норми матеріального права.

Суд першої інстанції, встановивши, що шкода позивачу не є неподільною, а також відсутні докази вчинення відповідачами спільних, узгоджених дій, які б обумовлювали солідарну відповідальність, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення шкоди.

За таких обставин визначення судом обсягу відповідальності кожного з відповідачів не є зміною способу захисту права, обраного позивачем, а є наслідком належної правової кваліфікації спірних правовідносин та правильного застосування норм матеріального права.

Оскільки відповідачами не доведено різного ступеня їх вини у завданні шкоди, а також не надано доказів, які б свідчили про необхідність іншого розподілу відповідальності, суд першої інстанції правомірно визначив частки відшкодування шкоди в рівних частинах, що узгоджується з приписами статті 1190 Цивільного кодексу України.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність у суду повноважень визначати частки відповідальності є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідачів, оскільки у ході розгляду справи позивачем доведено наявність усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Матеріалами справи та встановленими судом обставинами підтверджується наявність протиправної поведінки відповідачів 1, 2 та 3, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради, діями виконавчого комітету Хмельницької міської ради та Комунального підприємства "Хмельницькбудзамовник" і негативними наслідками для позивача.

Наслідком зазначених дій та бездіяльності став безпідставний демонтаж належного позивачу майна, в результаті якого фізичній особі-підприємцю Наіфу Самеру Ясіну було завдана майнова шкода, у зв`язку з демонтажем тимчасової споруди.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у цій частині є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційних скарг не спростовують правильності встановлених судом обставин та застосування ним норм матеріального права.

Щодо розміру заявленої до стягнення шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розмір збитків має бути доведений позивачем належними, допустимими, достовірними та вірогідними у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами.

За змістом статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В обґрунтування заявленої до стягнення шкоди позивачем було надано висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження від 04 грудня 2024 року №39/24 складеного за заявою позивача.

На вирішення експерту поставлено питання "Яка кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт по відновленню торговельного павільйону площею 28,8 кв.м. станом на 04 липня 2022 року, розміщеного по проспекту Миру (біля буднику №64) - тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності відповідно до наданої проектної документації та паспорту прив`язки від 23 вересня 2016 року?".

Судовий експерт Марченков Г.Г. провів дослідження методом аналізу наданих документів в якості вихідних даних, а саме: проектної документації на тимчасовий павільйон по вул. проспект Миру, 64 виготовленої Хмельницьким комунальним архітектурно-планувальним підприємством у 2004 році (архітектор Ткачук О.А.) та погодженої головним архітектором міста Безпятюк Ю.В; паспорту прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 25 вересня 2017 року площею 28,8 кв.м.; ескізу фасадів тимчасової споруди павільйону площею 28,8 кв.м. м. Хмельницький, пр. Миру (біля будинку №64); договору №950-С про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 11 листопада 2019 року.

У висновку вказано, що кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт по відновленню об`єкту відповідно до наданої проектної документації та паспорту прив`язки від 23 вересня 2016 року складає 218144 гри без ПДВ. До висновку додано локальний кошторис на будівельні роботи №01-01-01 на відновлення павільйону по вул. Пр. Миру, 64, м. Хмельницький складений за поточними цінами станом на 30 серпня 2018 року, у якому кошторисну вартість визначено у розмірі 326 568 тис. грн.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що позивач обґрунтовано скористався правом, передбаченим статтею 1192 Цивільного кодексу України, визначивши розмір завданих збитків як вартість робіт, необхідних для відновлення пошкодженого майна.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №924/233/18.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 104 ГПК України).

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №910/21067/17.

Колегія суддів вважає, що використання при визначенні вартості відновлювальних робіт цін на будівельні роботи станом на 2018 рік саме по собі не свідчить про порушення вимог законодавства та не впливає на баланс інтересів сторін, з огляду на те, що відповідачами не доведено завищення розміру збитків, не надано альтернативних розрахунків вартості знищеного майна та не заявлено клопотань про проведення експертизи.

Статтею 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Згідно з пунктом 85 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року №1891 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 року №224) (далі - Методика) незалежна оцінка збитків проводиться із застосуванням оціночних процедур будь-якого з методичних підходів та їх поєднання, які найбільш повно відповідають меті оцінки, з урахуванням вимог статті 22 Цивільного кодексу України.

Обґрунтування застосування методичних підходів та окремих оціночних процедур у процесі оцінки зазначається у звіті про оцінку збитків. Оцінка збитків проводиться на принципах, визначених пунктами 4-10 Національного стандарту №1, та припущеннях про типовий характер використання майна.

Пунктом 86 Методики визначено, що у разі неможливості фізичного відновлення пошкодженого майна або у разі, коли вартість його відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу його складових, які зазнали пошкодження, та зносу, що не підлягає усуненню під час ремонту, в сумі не меншій за ринкову вартість такого майна до завдання майнової шкоди, розмір реальних збитків дорівнює ринковій вартості неспеціалізованого майна, визначеній із застосуванням порівняльного та (або) дохідного підходів, або залишковій вартості відтворення (заміщення) спеціалізованого майна, визначеній із застосуванням витратного підходу з урахуванням його стану до розкрадання, нестачі, знищення, псування.

Відповідно до визначень, наведених у пункті 3 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав": метод оцінки - спосіб визначення вартості об`єкта оцінки, послідовність оціночних процедур якого дає змогу реалізувати певний методичний підхід; вартість заміщення визначена на дату оцінки поточна вартість витрат на створення (придбання) нового об`єкта, подібного до об`єкта оцінки, який може бути йому рівноцінною заміною; вартість відтворення - визначена на дату оцінки поточна вартість витрат на створення (придбання) в сучасних умовах нового об`єкта, який є ідентичним об`єкту оцінки; прямі збитки - поточна вартість витрат на відтворення, заміщення або відшкодування ринкової вартості об`єкта оцінки без урахування неотриманих майбутніх вигод.

У пункті 15 Національного стандарту №1 визначено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Витрати на відтворення (заміщення) повинні визначатися на дату оцінки з урахуванням ринкових цін.

Стосовно проведення оцінювачем огляду об`єкта судовий експерт у висновку посилається на зміст роз`яснення ФДМУ, у якому вказано, що пункт 56 Національного стандарту №1 за наявності вихідних даних, істотних відомостей про об`єкт оцінки, зокрема вихідних даних про його правовий статус, відомостей про склад, технічні та інші характеристики, ознаки зносу, неукомплектованості, пошкодження тощо, зафіксовані у письмовій, електронній формах, у фотоматеріалах, надає право оцінювачу здійснити оцінку об`єкта оцінки без особистого огляду такого об`єкта.

Як вбачається судами, у висновку експерта наведено загальну характеристику об`єкта дослідження, зокрема встановлено матеріал виготовлення, конструкцію, зовнішнє та внутрішнє оздоблення з урахуванням фізичного зносу та встановлення споруди без улаштування фундаменту. Експертом проаналізовано можливість визначення витратного підходу, основними методами якого є метод відтворення та метод заміщення. Застосовано ДБН В.2.6-198:2014 "СТАЛЕВІ КОНСТРУКЦІЇ. Норми проектування" та здійснено розрахунок вартості на підставі кошторисних норм "УКРАЇНИ НАСТАНОВА з визначення вартості будівництва", яка визначає основні правила застосування кошторисних норм та нормативів з ціноутворення у будівництві для визначення вартості нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту будинків, будівель і споруд будь-якого призначення, їх комплексів та частин, лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури (крім автомобільних доріг загального користування), а також реставрації пам`яток архітектури та містобудування.

У висновку експертом вказано, що кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт по відновленню торгівельного павільйону площею 28,8 кв.м. станом на 04 липня 2022 року, розміщеного по проспекту Миру (біля будинку №64) - тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності відповідно до наданої проектної документації та паспорту прив`язки від 25 вересня 2017 року із врахуванням коефіцієнту 0,85 буде складати - 256 640*85= 218 144 грн. без ПДВ.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів враховує висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження від 04 грудня 2024 року №39/24 як належний, допустимий та достовірний доказ у розумінні процесуального закону.

Зазначений висновок складений з дотриманням вимог чинного законодавства України та Національних стандартів оцінки майна, а обраний експертом витратний підхід до оцінки є найбільш раціональним і доцільним способом визначення ринкової вартості тимчасової споруди станом на минулий період, з огляду на відсутність її існування у первісному стані.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо недопустимості та необ`єктивності висновку експерта від 04 грудня 2024 року як безпідставні та такі, що не підтверджені матеріалами справи.

Зі змісту висновку спеціаліста вбачається, що його предметом було визначення вартості майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок знищення належної йому тимчасової споруди, що відповідає заявленим позовним вимогам та характеру спірних правовідносин. Сам по собі розрахунок вартості відновлювальних (будівельно-монтажних) робіт не змінює правової природи вимог та є способом визначення розміру шкоди у разі повного знищення або істотного пошкодження майна.

Доводи апелянта про те, що вартість відновлювальних робіт і вартість знищеного майна є різними за своєю правовою природою показниками, не спростовують допустимості обраного експертом підходу, оскільки чинне законодавство не містить заборони на визначення розміру шкоди шляхом обчислення вартості відновлення майна, яке зазнало знищення, за умови, що такий підхід дозволяє об`єктивно встановити розмір завданих збитків.

Також колегія суддів не приймає посилання апелянта на безпідставне застосування експертом нормативно-правових актів у сфері оцінки нерухомого майна. Застосування у експертному дослідженні положень Національних стандартів оцінки та відповідних методик саме по собі не свідчить про порушення вимог закону, оскільки зазначені нормативні акти встановлюють загальні методологічні підходи до визначення вартості майна та розміру шкоди і не обмежують можливість їх використання виключно випадками оцінки об`єктів державної чи комунальної власності. Той факт, що тимчасова споруда не є об`єктом нерухомого майна, не виключає можливості застосування витратного (відновлювального) підходу для визначення розміру завданої шкоди, оскільки предметом експертного дослідження у даній справі є не правовий статус об`єкта, а вартість втраченого майна.

Апелянтом не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про неправильність вихідних даних, арифметичних розрахунків або методологічних підходів, використаних експертом, а незгода сторони з висновками експерта сама по собі не є підставою для визнання експертного висновку недопустимим доказом.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що висновок експерта від 04 грудня 2024 року є належним, допустимим і достатнім доказом у розумінні статей 73, 76, 86 Господарського процесуального кодексу України та обґрунтовано був покладений судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення.

Згідно з висновком експерта кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт, необхідних для відновлення тимчасової споруди, становить 218 144,00 грн, що об`єктивно відображає розмір майнової шкоди, завданої позивачу.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що саме у вказаному розмірі позивачу завдано майнової шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача 2 та дій відповідачів 1 і 3, при цьому зазначений розмір шкоди останніми не спростовано належними та допустимими доказами.

З огляду на відсутність правового обґрунтування позивача необхідності нарахування податку на додану вартість на розмір завданої майнової шкоди, та доказів включення останньої до бази оподаткування ПДВ, місцевий суд обгрунтовано задоволив позовні вимоги за вирахуванням податку на додану вартість.

Щодо поданих заяв про застосування строків спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При застосуванні наведених вище положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Обґрунтовуючи заяви про застосування позовної давності апелянти вказували, що початок перебігу позовної давності у цьому спорі слід обраховувати з дати проведення демонтажу тимчасової споруди, про що достеменно було відомо позивачу. При цьому, позивач сам зазначає у позові, що він неодноразово звертався із заявами від 05 квітня 2021 року, 07 квітня 2021 року, 07 липня 2021 року, 26 липня 2021 року, 01 листопада 2021 року.

Місцевий суд правомірно погодився з відповідачами 1 та 2, що позивач міг довідатися про порушення свого майнового права з дати проведення демонтажу спірної тимчасової споруди - торгівельного павільйону площею 28,8 кв.м., розміщеного по проспекту Миру (біля будинку №64) у м. Хмельницькому, а саме 25 вересня 2020 року.

Відтак, трирічний строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом встановлено до 25 вересня 2023 року. Позовна заява подана до суду 30 червня 2025 року.

Однак, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", відповідно до якого розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільний кодекс України доповнено пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Разом з тим, 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05:30 год 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому відповідними Указами Президента України було неодноразово продовжено строк дії воєнного стану в Україні, який тривав станом і на дату подання позову до суду.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року №2120-IX, який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

Враховуючи викладене, позивач у даній справі звернувся з вимогами до суду першої інстанції в межах строку позовної давності, а тому заяви відповідачів 1 та 2 обгрунтовано відхилені.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянтів про неправильне застосування судом першої інстанції норм щодо позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий господарський суд не здійснював поновлення строку позовної давності та не визнавав його пропущеним, а дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для її застосування з огляду на зупинення перебігу позовної давності на підставі прямих приписів закону.

Відповідно до пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, а згідно з пунктом 19 цього ж розділу зупиняється на період дії воєнного стану. Зазначені норми мають імперативний характер і не ставлять зупинення перебігу позовної давності у залежність від доведення стороною поважності причин пропуску строку чи наявності об`єктивних перешкод для звернення до суду.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі йшлося про поновлення строку позовної давності, тоді як у даному спорі застосуванню підлягає зупинення перебігу позовної давності в силу прямої вказівки закону.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилаються скаржники, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року у справі №924/666/25, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню. Доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржників згідно зі статтею 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області та Управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року в справі №924/666/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №924/666/25 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "20" січня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Маціщук А.В.