ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1302/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Худенко А.А.,

за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,

За позовом Фізичної особи-підприємця Чорнак Наталії Іванівни, с. Іза Хустського району Закарпатської області,

до відповідача Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, смт. Батьово Берегівського району Закарпатської області,

про стягнення 106 725,16 грн, з яких 100 531,32 грн сума основного боргу, пеня у розмірі 4267,23 грн, 1507,97 грн інфляційних втрат, а також 418,64 грн - сума трьох процентів річних,

представники:

від позивача - без виклику

від відповідача - без виклику

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ.

Фізична особа-підприємець Чорнак Наталія Іванівна звернулася з позовом до відповідача Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області про стягнення 106 725,16 грн, з яких 100 531,32 грн сума основного боргу, пеня у розмірі 4267,23 грн, 1507,97 грн інфляційних втрат, а також 418,64 грн - сума трьох процентів річних, покликаючись на ст. 530, 610, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2025.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2025 відкрито провадження у справі №907/1302/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику уповноважених представників сторін спору за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу строк для надання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачам строк для надання суду та відповідачеві відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.

Приписами ч. 3, 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справи, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом приписів ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи (виклику), є дата складення повного судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача.

Позивач зазначає, що 11 вересня 2024 року між нею ФОП Бабурич (тепер-Чорнак) та Батівською селищною радою було укладено договір поставки №231. За договором позивач зобов`язалася поставити «Деревину першої групи» на загальну суму 726 876 грн, а відповідач - прийняти товар і оплатити його.

Позивач зауважує, що на виконання умов договору поставила товар на загальну суму 733 866,72 грн, що підтверджується видатковими накладними долученими до матеріалів позовної заяви.

Між тим, відповідачем, за твердженням позивача, здійснено часткову оплату у сумі 633 335,40 грн, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість у розмірі 100 531,32 грн.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача 1507,97 грн інфляційних втрат, 418,64 грн 3% річних, а також 4267,23 грн пені.

Позиція відповідача.

Відповідач скористався наданим йому правом та подав відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач не заперечує факту укладення договору, але вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт поставки товару у заявлених обсягах. На думку відповідача, матеріали справи не містять підтвердження того, що видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін, що, відповідно до положень ГПК України про належність і допустимість доказів, не дає можливості вважати їх такими, що підтверджують передачу товару.

Відповідач вказує, що від імені органу місцевого самоврядування можуть діяти лише належним чином уповноважені посадові особи. Відтак, на думку відповідача, позивач не довів належність підписів у первинних документах особам, які мають такі повноваження.

Між тим, відповідач вважає, що надані позивачем документи не відповідають вимогам щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, і що позивач не довів факт передачі товару у порядку, передбаченому п. 2.3 2.4 договору.

У зв`язку з цим відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Між Фізичною особою-підприємцем Чорнак (Бабурнич) Наталією Іванівною та Батівською селищною радою Берегівського району Закарпатської області було укладено Договір поставки товару №231 від 11.09.2024 (далі Договір).

Пунктом 1.1. Договору встановлено, що постачальник зобов`язується поставити покупцю: «Деревина першої групи (ДК 021:2015:- 03418100-4 Деревина твердих порід)» на суму: 726 876 грн без ГІДВ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити відпущений товар (надалі іменується ТМЦ).

Відповідно до п. 1.2. Договору, асортимент, кількість (обсяг), ціна визначаються у Додатку №1 (специфікація) накладній/накладних на товар.

Поставка здійснюється до 30.11.2024 за попередньою заявкою покупця протягом 5 робочих днів з моменту отримання відповідної заявки на електронну пошту постачальника (п. 2.1. Договору)

У відповідності до п. 3.2. Договору, розрахунок здійснюється у безготівковому вигляді шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок постачальника протягом 90 робочих днів з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної, виписаної після поставки товару.

Пунктами 2.3, 2.4 також визначено, що 2.3. постачальник зобов`язаний видати покупцю накладну, оформлену згідно встановлених правил ведення бухгалтерського обліку. Перехід права власності на ТМЦ відбувається в момент передачі його, та оформлюється видатковою накладною.

У випадку несвоєчасної оплати за ТМЦ покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період затримання виконання зобов`язань , від суми заборгованості за кожен день затримки (п. 3.5. Договору).

Згідно із п. 6.1., 6.2. Договору, такий вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору та закінчується 31.12.2024.

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 6.3. Договогу)

Відповідно до Специфікації що є Додатком №1 до Договору, загальна вартість товару - «Деревина першої групи (ДК 021:2015:-03418100-4 Деревина твердих порід)» в кількості 366 м.куб становить 726 876 грн.

На виконання означеного Договору, позивачем передано, а відповідачем прийнято товар в кількості 369,52 м. куб, на загальну суму 733 866,72 грн, що підтверджується долученими до матеріалів позовної заяви видатковими накладними, а саме: №2 від 18.09.2024, товару передано в кількості 13,20 м.куб , на суму 26 215,20 грн; №25 від 18.09.2024, товару передано в кількості 10,92 м.куб, на суму 21 687,12 грн; №24 від 20.09.2024, товару передано в кількості 13,20 м.куб, на суму 26 215,20 грн; №22/1 від 24.09.2024, товару передано в кількості 13,20 м.куб на суму 26 215,20 грн; №22 від 24.09.2024, товару передано в кількості 13,20 м.куб, на суму 26 215,20 грн; №21 від 28.09.2024 товару передано в кількості 13,20 м.куб на суму 26 215, 20 грн; №23 від 17.10.2024, товару передано в кількості 10 м.куб на суму 19 860 грн; №16 від 17.10.2024 товару передано в кількості 13 м.куб на суму 25 818 грн; №08 від 17.10.2024, товару передано в кількості 10 м.куб на суму 19 860 грн; №20 від 18.10.2024, товару передано в кількості 10 м.куб на суму 19 860 грн; №28 від 29.10.2024, товару передано в кількості 12 м.куб на суму 23 832 грн; №19 від 31.10.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №20 від 31.10.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №20 від 01.11.2024 товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №21 від 01.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №28 від 07.11.2024 товару передано в кількості 14 м.куб на суму 27 804 грн; №29 від 09.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №31 від 09.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №32 від 09.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №30 від 11.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №33 від 12.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №33/1 від 12.11.2024 товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №12 від 18.11.2024, товару передано в кількості 13,50 м.куб на суму 26 811 грн; №12 від 18.11.2024 товару передано в кількості 14 м.куб на 27 804 грн; №20 від 19.11.2024 товару передано в кількості 14 м.куб на суму 27 804 грн; №11 від 22.11.2024, товару передано в кількості 14 м.куб, на суму 26 811 грн на суму 27 804 грн; №28 від 22.11.2024, товару передано в кількості 14 м.куб, на суму 27 804 грн; №35 від 22.11.2024, товару передано в кількості 12 м.куб на суму 23 832 грн; №05/12 від 05.12.2024, товару передано в кількості 7,10 м.куб, на суму 14 100,60 грн.

Означене, також підтверджується долученими до матеріалів позовної заяви Товаро-транспортними накладними, а саме: №2 за вересень 2024; №5 від 18..09.2024; №20 від 20.09.2024; №24/1 від 24.09.2024; №24 від 2024; №28 від 28.09.2024; №10 від 17.10.2024; №17 від 17.10.2024; №8 від 17.10.2024; №18/10 від 18.10.2024; №28 від 29.10.2024; №31 від 31.10.2024; №31 від 31.10.2024; №32 від 01.11.2024; №32 від 01.11.2024, №33 від 01.11.2024; №07 від 07.11.2024; №8 від 09.11.2024; №10 від 09.11.2024; №11 від 09.11.2024; №11 від 11.11.2024; №15 від 12.11.2024; №15 від 12.11.2024; №12 від 18.11.2024; №12 від 19.11.2024; №20 від 19.11.2024; №11 від 22.11.2024; №28 від 22.11.2024; №35 від 22.11.2024; №05/12 від 05.12.2024.

Між тим відповідачем в свою чергу сплачено за поставлений товар грошові кошти в загальному розмірі 633 335,40 грн, що підтверджується долученими до матеріалів прави платіжними інструкціями: №22/10/2024 від 24.10.2024 на суму 100 332,72 грн ; №22/10/2024 від 24.10.2024 на суму 52 430,40 грн; №11/11/2024 від 19.11.2024 на суму 127 302,60 грн; №11/11/2024 від 19.11.2024 на суму 82 180,68 грн; №16/12/2024 від 17.12.2024 на суму 160 866 грн; №16/12/2024 від 17.12.2024 на суму 110 223 грн, а також випискою АТ КБ «Приватбанк».

Як стверджує позивач, таким чином у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 100 531,32 грн.

Внаслідок такого, позивачем скеровувалась на адресу відповідача Претензія №1 від 05.03.2025, яка залишена відповідачем без належного реагування.

Означене стало підставою для звернення позивача з відповідною позовною заявою до суду.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача 1507,97 грн інфляційних втрат, 418,64 грн 3% річних, а також 4267,23 грн пені.

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями ст. 11 ЦКУ передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦКУ).

Згідно положень ст. 509 ЦКУ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦКУ).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦКУ).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУ).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦКУ).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦКУ боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦКУ).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ).

Згідно ст. 631 ЦКУ строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Нормою ст. 638 ЦКУ передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст. 655 ЦКУ за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦКУ).

Приписами ст. 662 ЦКУ передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦКУ).

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ст. 664 ЦКУ).

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу (ст. 665 ЦКУ).

Відповідно до положень ст. 689 ЦКУ покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 691 ЦКУ покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до положень ст. 692 ЦКУ, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 693 ЦКУ, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між сторонами спору був укладений договір поставки. Предметом цього договору є продаж (поставка) постачальником (позивачем) покупцеві (відповідачу) товару, а саме: Деревина першої групи (ДК: 021:2015:-03418100-4 Деревина твердих порід), за адресами визначеними в Додатку №2 до Договору і є його невід`ємною частиною а покупець зобов`язується - прийняти й оплатити такий товар відповідно до визначених цим договором умов.

Між тим, на думку відповідача, позивач не довів належність підписів у первинних документах особами, які мають такі повноваження.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Отже, відповідно до правил доказування відповідач, заперечуючи позовні вимоги та посилаючись на підписання видаткових накладних неуповноваженою особою, повинен довести зазначені обставини.

Відповідно до ст. 58-1 ГК України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україна» визначено, що первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, наявність печатки, зокрема, на видаткових накладених не є обов`язковою, і її наявність або відстуність на первинних бухгалтерських документах не створює жодних юридичних наслідків.

Однак, як вбачається з долучених до матеріалів позовної заяви видаткових накладних, більша частина таких підписана та завірена печатками відповідача чи вантажоотримувача визначеного Додатком №2 до Договору. Водночас, інша частина, підписана однак не скріплена печатками відповідача чи вантажоотримувача визначеного Додатком №2 до Договору.

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 по справі №910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

Між тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Товарно-транспортна накладна, в розумінні Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568), це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

В матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні, які підтверджують факт транспортування Деревини першої групи до пунктів розвантаження, що визначені в Додатку №2 до Договору, вказані товарно-транспортні накладні містять усі необхідні та достатні реквізити та відомості, що дозволяють ідентифікувати товар та з них можливо встановити рух товару.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 31 липня 2024 року у справі №380/6767/22.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 02.03.2023 у справі №804/644/16, від 27.09.2023 у справі №380/14750/21, відповідно до якої наявність або відсутність ТТН та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції з придбання або продажу ТМЦ, якщо інші дані свідчать про рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків. ТТН є доказом факту перевезення (переміщення) товару, тому є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною.

Між тим, суд відмічає, що відповідачем не оскаржуються факт отримання товару.

Відтак, з врахуванням вищенаведених обставин, а також приймаючи до уваги наявність всіх необхідних первинних документів щодо фінансово-господарських взаємовідносин із вищевказаними контрагентами, в тому числі видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, суд відхиляє доводи відповідача, в частині належності підписів у первинних документах особами, які не мають такі повноваження.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається сплата відповідачем суми 633 335,40 грн за Договором №231 від 11.09.2024. Означена обставина також підтверджує той факт що відповідач знав про наявність в нього грошових зобов`язань перед позивачем за Договором №231 від 11.09.2024.

Як вже зазначалось, відповідно до положень ст. 692 ЦКУ, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до вищевикладеного, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 100 531,32 грн - повністю.

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» розрахунок заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у межах відповідних боргових періодів, суд зазначає, що три проценти річних у розмірі 418,64 грн та 1507,97 грн інфляційних втрат нараховані правомірно та підлягають стягненню з відповідача повністю.

Щодо заявленої до стягнення пені, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом п. 3.5. Договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати за ТМЦ покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період затримання виконання зобов`язань , від суми заборгованості за кожен день затримки.

Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» розрахунок заявленої до стягнення суми пені, суд зазначає, що правомірно нарахованою є пеня в розмірі 4267,23 грн, а відтак підлягає стягненню з відповідача в цій сумі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 3028 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. Ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264-265 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, вул. Кошута, будинок 128, смт. Батьово, Берегівський район, Закарпатська область, 90212 () на користь Фізичної особи-підприємця Чорнак Наталії Іванівни, АДРЕСА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму 106 725,16 грн (Сто шість тисяч сімсот двадцять п`ять гривень 16 коп), з яких 100 531,32 грн (Сто тисяч п`ятсот тридцять одна гривня 32 коп) сума основного боргу, три проценти річних у розмірі 418,64 грн (Чотириста вісімнадцять гривень 64 коп), пеня у розмірі 4267,23 грн (Чотири тисячі двісті шістдесят сім гривень 23 коп), сума інфляційних втрат в розмірі 1507,97 грн (Одна тисяча п`ятсот сім гривень 97 коп), а також суму 3028 грн (Три тисячі двадцять вісім гривень) на відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, ://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 27.01.2026

Суддя А.А. Худенко