СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Харків Справа № 917/2414/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Хачатрян В.С.

за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№2176 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Байдуж Ю.С., повне рішення складено 26.09.2025) у справі №917/2414/24

за позовною заявою: 1. ОСОБА_2 , с. Василівка, Полтавський район, Полтавська область,

2. Рубан- ОСОБА_3 , с. Василівка, Полтавський район, Полтавська область,

до відповідачів: 1. Селянського (фермерського) господарства "Регіон", с. Василівка, Чутівська ТГ, Полтавський район,

2. ОСОБА_1 , с. Василівка, Полтавський (Чутівський) район, Полтавська область,

3. ОСОБА_4 , с. Василівка, Полтавський (Чутівський) район, Полтавська область,

про визнання недійсними рішень, статуту, договорів, скасування реєстраційних записів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №917/2414/24 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним рішення Загальних зборів членів СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" (), оформлених Протоколом № 1 СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" від 16.09.2024.

Визнано недійсним Договір дарування корпоративних прав СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" № 1 від 16.09.2024, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним рішення одноособового члена СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН", оформлені Рішенням одноособового члена СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" № 1 від 17.09.2024.

Визнано недійсним Статут СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" в новій редакції, затверджений Рішенням одноособового члена № 1 СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" № 1 від 17.09.2024.

Скасовано реєстраційні записи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проведені щодо СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН": за №031000280 від 18.09.2024 "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу", за № 032000280 від 19.09.2024 "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу" та за № 033000280 від 19.09.2024 "Виправлення помилок", які проведені державним реєстратором Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області Кабаченко Ольгою Володимирівною.

Визнано недійсним Договір дарування частки в складеному капіталі СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" б/н від 31.03.2025, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Визнано недійсним Рішення № 1 одноособового засновника (члена) СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" від 31.03.2025.

Визнано недійсним Статут СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" в новій редакції, затверджений Рішенням № 1 одноособового засновника (члена) СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" від 31.03.2025.

Скасовано реєстраційні записи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проведені щодо СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" за № 034000280 від 02.04.2025 "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу", проведені державним реєстратором Скороходівської селищної ради Бугай І.В.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "Регіон" на користь ОСОБА_2 1614,93 грн витрат на відшкодування судового збору.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "Регіон" на користь ОСОБА_5 1614,93 грн витрат на відшкодування судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1614,93 грн витрат на відшкодування судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 1614,93 грн витрат на відшкодування судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1614,93 грн витрат на відшкодування судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1614,93 грн витрат на відшкодування судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету 7267,20 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід Державного бюджету 7267,20 грн судового збору.

Вказане рішення місцевого господарського суду про задоволення позову мотивоване таким:

- встановлені судом обставини та матеріали справи не містять доказів, що складений (статутний) капітал, фактично був сформований, шляхом визначення його загального розміру, внесків майна засновником, внесків кожного його члена, а також розподілений на частки, між його членами та засновником, пропорційно до вкладу кожного з них. Такі обставини свідчать про те, що до врегулювання спору, що виник за обставин даної справи, не підлягає застосуванню законодавство, що регулює відносини, що склалися всередині господарського товариства, основа управління та участі в якому базується на наявності створеного його засновниками статутного (складеного) капіталу, поділеного на частки між учасниками, пропорційно до розміру вкладу кожного з них. Адже, у випадку відсутності визначеного статутного капіталу господарства, відсутності підтверджених вкладів його членів (учасників) - тобто його формування, шляхом особистих внесків кожного учасника, правова підстава стверджувати про те, що таке господарство має ознаки саме господарського товариства відсутні;

- структура власності юридичної особи має відображати реальний стан речей щодо наявності прямого вирішального впливу на управління або діяльністю юридичної особи, що є юридично підтвердженим, тобто підтверджується офіційними документами, зокрема установчими документами;

- при встановленні кінцевого бенефіціарного власника суд має брати до уваги не лише відомості, зазначені у відкритих державних реєстрах, але й докази, які свідчать про фактичне здійснення управління компанією;

- за висновками суду схематичне зображення структури власності господарства, складеного та підписаного 17.02.2022 Головою СФГ "РЕГІОН" ОСОБА_6 , відповідно до якого ОСОБА_4 має 100% прямого вирішального впливу, а всі інші члени, зокрема: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 по 0 % на підставі якого до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань були внесені відомості про єдиного кінцевого бенефіціарного власника господарства, є неналежним доказом у справі;

- з обставин даної справи вбачається, що дотримання вимог статуту при прийнятті рішення загальними зборами від 16.09.2024 у даній справі не доведено. Адже з матеріалів справи неможливо встановити, що Загальні збори членів Господарства 16.09.2024 були повноважні приймати рішення у тому складі в якому вони фактично відбулися - ОСОБА_4 (засновника) та відповідача ОСОБА_1 , з урахуванням наявності у членстві Господарства інших трьох членів, які є позивачами у справі. Матеріалами справи наявність у ОСОБА_4 100% голосів у Загальних зборах Господарства не підтверджено. А отже наявність необхідного кворуму у 60 відсотків голосів для прийняття Загальними зборами рішення від 16.09.2024 не підтверджена. Відтак, за висновком суду, Загальні збори СФГ "РЕГІОН" не були правомочними приймати рішення про виключення позивачів з числа членів СФГ "РЕГІОН", а тому таке рішення має бути визнане недійсним;

- за висновком суду не знайшли підтвердження обставини належного повідомлення позивачів у справі про проведення 16.09.2024 Загальних зборів та їх ухилення від участі у зборах, що є порушенням прав позивачів брати участь в управлінні справами Господарства (п. 6.4. Статуту);

- щодо інших позовних вимог суд зазначив, що за загальним правилом недійсність рішення Загальних зборів Господарства від 16.09.2024 тягне за собою як наслідок недійсності всіх послідуючих рішень та дій вчинених по відношенню до управління Господарством, оскільки такі рішення були прийняті поза межами цивільних прав, якими володіли відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 у справі. Такі рішення та правочини є недійсними оскільки були прийняті та вчинені відповідачами поза межами цивільних прав, які їм належали.

- у випадку даної справи суд виходив з того, що до даного спору неможливо застосувати такий спосіб захисту порушеного права, який визначений для господарських товариств, зокрема з обставин відсутності у Господарстві сформованого статутного капіталу та його розподілу на частки між членами/учасниками. Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсними рішення Загальних зборів членів Господарства, визнання недійсним Статуту та скасування записів у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є ефективним, оскільки дозволить позивачам відновити їх стан до попереднього, який існував, не породить стан невизначеності у відносинах позивачів з відповідачами і не вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №917/2414/24 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_5 до Селянського (фермерського) господарства "Регіон"; ОСОБА_1 ; ОСОБА_4 ; третя особа: Полтавська районна державна адміністрація Полтавської області про визнання недійсними рішень, статуту, скасування реєстраційних записів - відмовити повністю.

Водночас, заявник в апеляційній скарзі просив поновити строк на подання доказів, а саме: відеофайлів, як такий, що пропущено з поважних підстав.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке:

- позивачі були членами господарства, а засновником був лише ОСОБА_4 . Члени господарства були належним чином повідомлені про збори, з`явилися, але через непорозуміння (яке привело до виклику поліції) відмовились брати участь;

- у члена господарства може не бути частки у складеному капіталі. У даному випадку, згідно з пунктом 8.3 Статуту 2022 року, члени господарства не мають голосів, оскільки у них відсутня частка у складеному статутному капіталі. Отже, члени господарства були запрошені, але фактично рішення мав право приймати лише голова господарства, оскільки має 100% частку;

- з посиланням на пункт 7.1, 8.3 Статуту вказує на те, що оскільки внесків позивачами не було здійснено (доказів протилежно надано не було), то право голосу в них відсутнє. Крім того, вказані обставини зазначені в схематичному зображенні права власності, яке міститься в матеріалах справи;

- судом першої інстанції порушено вимоги статей 238, 240 ГПК України, оскільки 18.09.2025 було винесено вступну та резолютивну частину рішення по справі № 917/2414/24, а 26.09.2025 був складений повний текст, відповідно, дата ухвалення рішення з повним текстом повинна була бути 18.09.2025;

- вважає, що в оскаржуваному рішенні судом не було проаналізовано докази, а також відсутній висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів, не наведено правового обґрунтування при відхиленні доводів та аргументів скаржника;

- вказує на те, що до додаткових пояснень ним було долучено відеофайли, які не прийняті судом до розгляду як докази по справі. А тому, посилаючись на те, що такі докази були подані до суду, але не взяті до уваги без належного обґрунтування, вважає, що наявні підстави для поновлення строку на подання доказів до суду апеляційної інстанції, як таких, що пропущені з поважних підстав;

- зазначає, що поза увагою суду залишено схематичне зображення структури власності господарства, складеного та підписаного 17.02.2022 Головою СФГ "Регіон" ОСОБА_6 , відповідно до якого ОСОБА_4 має 100% прямого вирішального впливу, а всі інші члени, зокрема: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 по 0 %, яке є одним з основних документів, які подають при реєстрації юридичної особи;

- не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недотримання вимог Статуту при прийнятті рішення загальними зборами від 16.09.2024 та зазначає, що було надано належні докази на спростування цього, які не взято судом до уваги;

- з посиланням на практику Верховного Суду вказує на те, що належна одній особі частка у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства в розмірі 100 % може бути відчужена без жодних обмежень на користь іншої особи, а у разі відчуження її на користь двох або більше осіб - з урахуванням особливостей щодо суб`єктного складу членів фермерського господарства, визначених статтею 3 Закону України "Про фермерське господарство".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх.№2176 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №917/2414/24 та призначено справу до розгляду на 11 грудня 2025 року о 14:00 годині; встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу - до 03.12.2025, з доказами їх надсилання учасникам справи. Встановлено учасникам справи строк до 03.12.2025 для подання письмового ставлення щодо клопотання апелянта про поновлення строку на подання доказів, а саме: відеофайлів. Встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо - до 03.12.2025.

25.11.2025 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 13664, №13666), в якому позивач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №917/2414/24 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 - залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою, та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, а оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказує на те, що в апеляційній скарзі апелянт фактично дублює власні доводи, що були висловлені ним та іншим відповідачем - СФГ "Регіон", та які були повністю спростовані під час розгляду справи судом першої інстанції.

Також просить відмовити апелянту у поновленні строку на подання доказів, оскільки заявником не доведено поважність підстав для їх прийняття судом апеляційної інстанції та вони не стосуються предмету спору.

02.12.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи (вх.№ 13907), в якій апелянт просив перенести розгляд господарської справи № 917/2414/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №917/2414/24, що призначена на 11.12.2025 о 14 год. 00 хв. на іншу дату.

В обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи зазначав, що представник апелянта не може прибути до судового засідання з огляду на зайнятість у іншому судовому засіданні у справі №636/1017/25 в Чугуївському міському суді Харківської області. На підтвердження своїх посилань додав скріншот із сайту Судової влади України, ордер на надання правничої допомоги серія ВІ №1354128 від 02.12.2025.

Ухвалою Східного апеляційного господарського від 11.12.2025 клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (вх.№13907) задоволено; відкладено розгляд справи на 15 січня 2026 року о 09:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду.

В судовому засіданні 15.01.2026 представник скаржника надав пояснення щодо обставин справи та підтримав заявлене в апеляційній скарзі клопотання про поновлення строку на подання доказів. Представник позивачів заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, а також проти заявленого відповідачем клопотання в повному обсязі.

Щодо доданих до суду апеляційної інстанції апелянтом додаткових доказів та заявленого ним клопотання про поновлення строку на їх подання, колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Водночас, згідно зі статтею 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (частина перша). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга).

Відповідно до частини 2, 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. (ч.ч. 4, 5 ст. 80 ГПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі № 46/603, від 26.10.2021 у справі № 914/2578/20).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Прийняття апеляційним судом доказів без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною третьою статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності. Відповідну правову позицію викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 17.04.2024 у справі № 903/877/20.

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції 07.07.2025 від представника відповідача-2 через систему "Електронний суд" до суду надійшли додаткові пояснення, які прийнято судом до розгляду як письмові пояснення по справі надані представником у справі. Водночас, судом не прийнято до розгляду як докази по справі долучені до вказаних пояснень відеофайли, оскільки відповідачем пропущено строк для подання доказів у справі, клопотання про його поновлення не заявлено, крім того не зазначено дату отримання цих доказів відповідачем.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції заявником не було зазначено у відзиві на позов про докази, які не можуть бути подано; причини, з яких докази не можуть бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаних доказів.

В апеляційній скарзі заявником не наведено аргументів та не надано жодних доказів на підтвердження того, що саме перешкоджало йому у встановлений строк подати зазначені докази до суду першої інстанції.

Отже, заявником не наведено об`єктивної неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції у встановлений строк та жодної причини, яка б перешкоджала йому вчиняти такі дії, що виключає процесуальні підстави для визнання поважними причин неподання цих доказів до суду у встановленому законом порядку, а відтак дослідження їх апеляційним судом у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Водночас, прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на викладене, судова колегія не приймає до розгляду вищенаведені додаткові докази, як такі, що подані в суд апеляційної інстанції з порушенням норм процесуального права.

В судовому засіданні 15.01.2026 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивачів просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №917/2414/24 залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином ухвалою суду від 11.12.2025 про відкладення розгляду справи, яка була надіслана у Єдиний державний реєстр судових рішень для оприлюднення 12.12.2025 та 15.12.2025 оприлюднена для загального доступу; вона направлялася 3-му відповідачеві рекомендованою кореспонденцією на адресу, вказану в заявах та апеляційній скарзі, проте ухвала повернулась до суду з причин «адресат відсутній за вказаною адресою», будь-яких відомостей щодо зміни реєстрації місцезнаходження учасника справи господарському суду не надходили.

Зі змісту статей 120 та 242 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що особи, які беруть участь у справі вважаються належним чином повідомлені, якщо ухвали, рішення були надіслані за належною адресою. У разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (близький за змістом висновок наведено у постановах Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, від 01.08.2025 у справі № 910/13511/22, від 03.11.2025 у справі № 917/2317/24).

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Таким чином, судом апеляційної інстанції було вжито всіх можливих заходів задля повідомлення учасників процесу про хід розгляду справи, витримано терміни, які колегія суддів вважає достатніми для можливості реалізації сторонами своїх процесуальних прав.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах 19.03.2024 у справі № 910/3016/23, від 08.11.2023 у справі № 922/854/23, від 01.12.2022 у справі № 910/14025/20 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

СЕЛЯНСЬКЕ (ФЕРМЕРСЬКЕ) ГОСПОДАРСТВО "РЕГІОН" (надалі - Господарство, СФГ "РЕГІОН", відповідач 1), було засноване 30.09.1992, що вбачається з актуальних даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статут Господарства, який існував на дату його заснування, у матеріалах справи відсутній.

Головою господарства став Рубан Іван Петрович з правом розпорядчого підпису (наказ від 30.09.1992 № 1, том 1 а. с. 122).

Відповідно до Статуту СФГ "РЕГІОН", затвердженого на зборах 01.09.1994, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян. Фермерське господарство створене у відповідності з законом "Про селянське фермерське господарство" за бажанням громадянина ОСОБА_4 , який виявив бажання виробляти товарну с/г продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Членами господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти та інші родичі, які об`єднуються для роботи в цьому господарстві. Головою фермерського господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником (том 1 а. с. 123).

Отже, єдиним засновником Господарства був його голова ОСОБА_4 .

В подальшому, у відповідності до положень статуту СФГ "РЕГІОН", зборами господарства від 03.07.2008 було розглянуто заяви про зарахування до членів Господарства та прийнято рішення про зарахування до членства СФГ "РЕГІОН" наступних членів сім`ї засновника:

- ОСОБА_7 , дружину засновника, яка була позивачкою у справі;

- ОСОБА_2 , сина засновника, який є позивачем у справі;

- ОСОБА_1 , сина засновника, який є відповідачем у справі;

- ОСОБА_8 , невістку засновника;

- ОСОБА_9 , онуку засновника, яка є позивачкою у справі.

Після прийняття такого рішення державним реєстратором 14.07.2008 було зареєстровано нову редакцію Статуту Господарства (надалі - Статут, 2008) (том 1 а. с. 126 - 129).

Відповідно до положень даної редакції Статуту визначено, що Селянське (фермерське) господарство "РЕГІОН" створене і діє у відповідності до Закону України "Про фермерське господарство", Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів України (п.1.1 Статуту 2008).

Засновником Господарства є ОСОБА_4 , який є також його головою (п. 1.2. цього Статуту 2008).

Членами господарства є: ОСОБА_7 , дружина засновника; ОСОБА_2 , син засновника; ОСОБА_1 , син засновника; ОСОБА_8 , невістка засновника; ОСОБА_9 , онука засновника (п. 1.3. Статуту 2008).

Головною метою діяльності Господарства є отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації та здійснення інших видів діяльності (п.2.1. Статуту 2008)

Майнові відносини членів та засновника господарства, відповідно до положень зазначеної редакції Статуту були врегульовані наступним чином.

Майно Господарства, включаючи будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, земельні ділянки та інше майно, набуте господарством у власність на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнаннями, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти є складеним капіталом Господарства (п. 4.2. Статуту, 2008).

Частка членів Господарства у його складеному капіталі визначається з урахуванням їх участі у створенні складеного майна (складеного капіталу) Господарства власною працею і коштами, а також з урахуванням того майна, яке було внесено членами Господарства при вступі до нього (п. 4.3. Статуту, 2008).

Частка членів господарства у його складеному капіталі визначається в окремій угоді, що укладається між членами господарства на час утворення (заснування) або на час вступу нових членів до діючого Господарства (п. 4.3.1. Статуту, 2008).

Майно господарства, яке існувало на час вступу нових (окрім засновника) членів, - є часткою у складеному капіталі господарства, що належить виключно засновнику Господарства (п. 4.3.2. Статуту, 2008).

Член Господарства має право на отримання належної йому частки складеного капіталу господарства при ліквідації господарства або у разі припинення членства у господарстві (п. 4.4. Статуту, 2008).

Управління господарством здійснює його голова одноособово (п. 8.1. Статуту, 2008).

Разом з тим, існування будь-яких документів чи переліку майна, та самого майна, які існували на час вступу зазначених членів (окрім засновника) до Господарства, а також окремої угоди між членами господарства, з яких можливо встановити частки кожного з членів Господарства, у тому числі відносно його засновника ОСОБА_4 , судом не встановлено.

В подальшому на підставі рішення голови СФГ "РЕГІОН" від 11.12.2011 було виключено ОСОБА_8 з числа членів господарства, з подальшою реєстрацією змін до установчих документів (том 1 а. с. 107).

Наступні зміни до установчих документів Господарства вносилися на підставі Рішення загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН" від 30.11.2022, яким було затверджено нову редакцію статуту (надалі Статут, 2022) (том 1 а. с. 30-36) та внесені зміни у прізвище члена господарства ОСОБА_9 на " ОСОБА_5 " (Протокол Загальних зборів № 22 від 30.11.2022 (том 1 а. с. 137).

Відповідно до положень даної редакції Статуту визначено, що членами Господарства є: засновник Господарства ОСОБА_4 , який є також Головою Господарства; ОСОБА_7 , дружина засновника Господарства; ОСОБА_2 , син засновника Господарства; ОСОБА_1 , син засновника Господарства; Рубан- ОСОБА_3 , онука засновника (п.1.2 Статуту 2022).

Відповідно до положень нового Статуту учасники господарства врегулювали членські, майнові відносини та управління господарством наступним чином.

Щодо членства:

- член господарства - це родич або член сім`ї членів господарства, який прийнятий до членів господарства на Зборах діючих членів господарства та має право на одержання безоплатно у приватну власність земельної ділянки із земель державної, комунальної власності або із земель, наданих господарству і має право на частку у складеному капіталі господарства (п. 6.1. Статуту, 2022);

- члени сім`ї та родичі членів господарства можуть стати членами господарства та вийти з нього за згодою зборів членів господарства (п. 6.2. Статуту, 2022);

- за згодою членів господарства член господарства може бути виключений у разі порушення ним Статуту господарства, інших локальних нормативних актів господарства, наказів та розпоряджень Голови господарства (п. 6.3. Статуту, 2022);

- до прав членів господарства відносяться, зокрема: брати участь в управлінні справами Господарства в порядку визначеному в Статуті; брати участь у розподілі прибутку господарства та одержувати його частку (дивіденди), пропорційно частці у складеному капіталі господарства, відповідно до чинного законодавства; вийти в установленому порядку з Господарства; одержувати інформацію про діяльність Господарства, на вимогу Члена Господарство зобов`язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти Господарства про його діяльність, протоколи зборів; здійснити відчуження належної йому частки у статутному (складеному) капіталі господарства в порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 6.4. Статуту, 2022).

- до обов`язків членів господарства віднесено: додержуватися установчих документів Господарства і виконувати рішення Зборів Членів Господарства та інших органів управління Господарства; виконувати свої зобов`язання перед Господарством, у тому числі і пов`язані майновою участю, а також вносити вклади у розмірі, порядку та засобами, передбаченими Статутом; не розголошувати комерційну таємницю та конфіденційну інформацію про діяльність Господарства; виконувати інші обов`язки, якщо це передбачено законодавством України та установчими документами Господарства (п. 6.5. Статуту, 2022).

Щодо майна та складеного капіталу:

- складений (статутний) капітал господарства створюється за рахунок грошових внесків членів (засновника) господарства (п. 7.1. Статуту, 2022);

- у випадку збільшення розміру складеного капіталу господарства за рахунок вкладень одного із членів, його частка у складеному капіталі пропорційно збільшується. Збільшення розміру складеного капіталу Господарства здійснюється за взаємною згодою Членів Господарства. У випадку відсутності такої згоди збільшення розміру складеного капіталу Господарства не допускається (п. 7.3. Статуту, 2022);

- при виході члена з господарства йому виплачується вартість частини майна господарства, пропорційна його частці у складеному (статутному) капіталі (п. 7.4. Статуту, 2022).

Щодо управління господарством:

- вищим органом управління господарства є Загальні збори членів Господарства, які складаються з членів (засновників) (п. 8.1. Статуту, 2022);

- члени господарства мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у складеному (статутному) капіталі (п. 8.3. Статуту, 2022);

- до виключної компетенції Загальних зборів належить, зокрема: внесення змін до статуту господарства; прийняття рішення про зміну складеного (статутного) капіталу господарства; виключення члена (засновника) господарства; обрання та відкликання Голови Господарства (п. 8.4. Статуту, 2022);

- Загальні збори членів Господарства вважаються повноважними, якщо на них присутні члени, що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів (п. 8.6. Статуту, 2022);

- Загальні збори членів Господарства скликаються головою господарства у разі неплатоспроможності господарства, а також у будь-якому іншому випадку, якщо цього потребують інтереси господарства в цілому, зокрема, якщо виникає загроза значного скорочення складеного (статутного) капіталу (п. 8.7. Статуту, 2022);

- рішення Загальних зборів, прийняті з додержанням вимог цього Статуту, є обов`язковими для всіх членів, включаючи тих, хто не брав участі у зборах, а також всіх органів і посадових осіб господарства. Члени господарства, що брали участь у Загальних зборах і не згодні з їх рішенням, можуть висловити свою окрему думку, яка заноситься до протоколу зборів (п. 8.9., п. 8.10. Статуту, 2022);

- виконавчим органом Господарства, що здійснює керівництво та управління поточною діяльністю Господарства, є голова Господарства. У своїй діяльності голова Господарства керується чинним законодавством та цим Статутом, рішенням Зборів, прийнятими в межах їх компетенції, визначеної цим Статутом. Голова Господарства вирішує усі питання діяльності Господарства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Зборів, визначених цим Статутом. Голова Господарства підзвітний Зборам і організує виконання їх рішень. Голова Господарства не може приймати рішення, обов`язкові для Членів крім тих, що стосуються праці (трудових відносин) членів в Господарстві (п. 8.11 - 8.13 Статуту, 2022).

Трудові відносини у Господарстві базуються на основі праці його членів (п. 11.1. Статуту, 2022).

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, з прийняттям таких змін розмір складеного капіталу члени Господарства в установчих документах не визначали. Розмір часток кожного з членів Господарства, в тому числі засновника, також не визначався. Внесення будь-яких активів, зокрема грошових коштів, чи то майна будь-кого з членів господарства, включаючи його єдиного засновника, з матеріалів справи не встановлено.

Натомість, з матеріалів справи вбачається наявність Схематичного зображення структури власності господарства, складеного та підписаного 17.02.2022 Головою СФГ "РЕГІОН" ОСОБА_6 , відповідно до якої ОСОБА_4 має 100% прямого вирішального впливу, а всі інші члени, зокрема: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 по 0%.

На підставі зазначеного документу, а також Рішення № 1 Загальних зборів членів Господарства, яким вирішено питання про зміну виду економічної діяльності Господарства до відомостей про Господарство, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було зареєстровано зміни від 18.02.2022 № 28000280, на підставі який єдиним кінцевим бенефіціарним власником Господарства став його засновник ОСОБА_4 .

За розпорядженням голови господарства від 30.08.2024 (том 1 а. с. 139) відбулися Загальні збори членів господарства, які були проведені 16.09.2024 за участю його членів ОСОБА_4 , який є його засновником та головою господарства, і ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу від 16.09.2024 № 1, інші члени господарства, зокрема ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 для участі у Загальних зборах не з`явилися.

Згідно тверджень Господарства, про дату, час та місце проведення Загальних зборів члени господарства повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

Як вбачається зі змісту протоколу від 16.09.2024 № 1 до порядку денного включені такі питання: 1) про обрання голови та секретаря зборів; 2) про виключення із членів господарства ОСОБА_2 ; 3) про виключення із членів господарства ОСОБА_7 ; 4) про виключення із членів господарства ОСОБА_5 ; 5) про виключення із членів господарства ОСОБА_4 ; 6) про звільнення Голови Господарства та виключення його з переліку осіб, які мають право вчиняти дії від імені Господарства без довіреності; 7) про призначення нового Голови Господарства та включення його до переліку осіб, які мають право вчиняти дії від імені Господарства без довіреності; 8) про державну реєстрацію відповідних змін до відомостей про Господарство та звернення до державного реєстратора.

За результатами проведення Загальних зборів було прийнято рішення:

- про виключення ОСОБА_2 з членів господарства з підстав порушення ним правил встановлених статутом господарства - створення ним іншого Фермерського господарства "Регіон", , в якому він є головою та переукладання новоствореним господарством договорів оренди земельної ділянки з діючими орендодавцями відповідача у справі, що спричиняє збитки відповідачу;

- про виключення ОСОБА_7 з членів господарства з підстав порушення нею правил встановлених статутом господарства, оскільки вона не приймає жодної участі у діяльності господарства, систематично перешкоджає його діяльності, вчиняє психологічне насильство стосовно діючого голови;

- про виключення ОСОБА_5 з членів господарства з підстав порушення нею статутних зобов`язань в частині майнової участі, управлінні та формуванні майна господарства.

Окрім зазначеного, проведеними Загальними зборами також вирішено питання про вихід з членства Господарства його єдиного засновника - ОСОБА_4 та складення ним повноважень голови Господарства з подальшим переобранням головою Господарства його члена ОСОБА_1 .

Також того ж дня відповідач ОСОБА_4 подарував 100 % частки СФГ "Регіон" його члену - відповідачу ОСОБА_1 , шляхом укладення між ними Договору дарування корпоративних прав СФГ "Регіон" від 16.09.2024 № 1, підписаного у простій письмовій формі (том 1 а. с. 143).

Внаслідок прийнятих рішень, які були оформлені Протоколом від 16.09.2024 за № 1 Загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН", 18.09.2024 державний реєстратор Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області Кабаченко О.В. здійснила реєстраційну дію № 031000280 з державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу.

Зазначені реєстраційні дії державного реєстратора ОСОБА_10 оскаржувалися позивачем у справі ОСОБА_5 в адміністративному порядку, в результаті чого наказом Міністерства юстиції України від 05.12.2024 за №2940/7 останній було відмовлено в задоволенні скарг на підставі Висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 04.11.2024 винесеного за результатами розгляду скарг зазначеного позивача (надалі - Висновок, том 1 а. с. 58-61).

Колегія Міністерства юстиції України прийшла до висновків про те, що у СФГ "РЕГІОН" статутний (складений) капітал у грошовому еквіваленті не формувався та дорівнював 0, а отже не було його розподілу між членами Господарства. Відповідно до відомостей ЄДР ОСОБА_4 є кінцевим бенефіціарним власником із 100% правом голосу та має прямий вирішальний вплив на керівництво та діяльність Господарства (п. 16., п. 18 Висновку, том 1 а. с. 60).

При цьому, Колегія зазначила, що до повноважень реєстратора не належить встановлення достовірності даних, зазначених у документах. Водночас повноваження реєстратора полягають у перевірці відповідних відомостей, які вказані в заяві на внесення змін, відомостям, які зазначені в поданих документах. Державна реєстрація проводиться на підставі поданих документів заявником, які мають відповідати вимогам Закону. Ризики негативних наслідків у зв`язку з проведенням державної реєстрації, зокрема зміни учасника (засновника) керівника та представника господарства несуть виключно особи, які приймали і підписали відповідні рішення, що не може свідчити про протиправність дій державного реєстратора (п. 25, п. 28, п. 30 Висновку).

Отже, після прийняття рішень, які були оформлені Протоколом від 16.09.2024 за № 1 Загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН" та вчинення державним реєстратором реєстраційних дій єдиним власником (членом) Господарства став відповідач 2 ОСОБА_1 .

В подальшому, ОСОБА_1 збільшив складений капітал Господарства до 10000,00 грн, за рахунок особистого внеску в сумі 10000,00 грн; змінив органи управління, визначивши, що вищим органом управління Господарством є Засновник/Загальні збори членів, виконавчим - Голова.

Такі зміни були прийняті Рішенням одноособового члена № 1 від 17.09.2024 та зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та державних формувань (надалі - Державний реєстр) за реєстраційним номером 032000280 від 19.09.2024, з одночасною зміною кінцевого бенефіціарного власника.

Надалі в установчих документах Господарства та відповідно відомостях, що містяться в Державному реєстрі стосовно СФГ "РЕГІОН" знову відбулися зміни у складі засновників та керівника.

Такі зміни були проведені на підставі договору дарування частки у складеному капіталі від 31.03.2025 (том 2 а. с. 60) та рішення № 1 одноособового засновника (члена) Селянського (фермерського) господарства "Регіон" від 31.03.2024, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 , будучи зареєстрований, як єдиний власник Господарства у зв`язку з укладенням договору дарування 100% частки статутного капіталу виключив себе зі складу засновників Господарства, включив ОСОБА_4 , звільнив себе з посади голови Господарства, призначивши головою ОСОБА_4 та затвердив нову редакцію Статуту (том 2 а. с. 61).

Вказані зміни були зареєстровані в Державному реєстрі за реєстраційним номером 034000280 від 02.04.2025.

Отже, внаслідок проведення відповідачами зазначених змін, згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі, ОСОБА_4 став значитися в Державному реєстрі, як єдиний власник Господарства та його Голова.

Станом на момент вирішення справи судом, зазначений статус відповідача ОСОБА_4 залишається незмінним.

З матеріалів справи також вбачається, що Відділом поліції № 3 (м. Карлівка) Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань №0000699 від 05.11.2020 згідно ч. 2 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння ОСОБА_11 та ОСОБА_12 договорами оренди земельних ділянок, укладеними між СФГ "РЕГІОН" та пайовиками.

Крім того, Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 29.10.2024 у справі № 550/1247/24 видано обмежувальний припис стосовно позивачки у справі ОСОБА_7 , яким визначено заходи тимчасового обмеження її прав та покладено на неї обов`язки заборони (а. с. 115 - 117), а саме:

- заборонено перебувати в місці проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонено наближатись на відстань ближче 50 метрів до ОСОБА_4 , його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонено особисто і через третіх осіб, у тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним;

- заборонено контактувати з ОСОБА_4 через засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб, у тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Встановлено строк обмежувального припису 6 (шість) місяців. Строк рахувати з дня ухвалення рішення.

Зазначене рішення залишено в силі Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.06.2025 у справі № 550/1247/24.

Також Чутівський районний суд Полтавської області постановами у справах № 550/461/24, № 550/22/24, № 550/945/23 неодноразово притягав позивачку ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, зокрема за ч. 2 ст. 173-2 (вчинення домашнього насильства вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи), ст. 173 (дрібне хуліганство), ч. 1 ст. 173-2 (вчинення домашнього насильства) КУпАП (а.с. 118-121), накладаючи адміністративні стягнення.

Отже, враховуючи те, що сторони перебувають/перебували між собою у родинних відносинах, фактично були і є однією родиною, зазначені обставини свідчать про те, що між сторонами спору склалися конфліктні відносини, які в тому числі призвели до прийняття оскаржуваних рішень у справі.

Так, вважаючи рішення та дії відповідачів такими, що порушують права та законні інтереси позивачів, останні звернулися з позовом до суду, який розглядається у даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії СФГ "РЕГІОН", які полягають у порушенні порядку скликання Загальних зборів членів господарства, які відбулися 19.06.2024, мали наслідком неповідомлення позивачів про їх проведення, а також прийняття рішення про виключення їх з членства у господарстві та порушення їх права, як членів господарства.

Позивачі зазначають, що Загальні збори, проведені за їх відсутності, були не правомочними на прийняття такого рішення, оскільки їх правомочність мала визначатися наявністю кворуму, тобто присутністю більше 60% членів Господарства та відповідною пропорційною кількістю таких голосів у 60 %.

Позивачі також заперечують наявність прямого вирішального впливу, обсягом 100% голосів, відповідача ОСОБА_4 , який є засновником Господарства, обґрунтовуючи такі заперечення тим, що такий обсяг впливу не визначається установчими документами Господарства, і випливає виключно з даних структури власності, підписаної Головою Господарства в особі того ж засновника та поданої для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру, яка не відповідає реальним обставинам. Зауважують, що статутний фонд у Господарстві не формувався, відповідно не було й розподілу часток між його учасниками, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 мав прямий вирішальний вплив у Господарстві обсягом 100%.

Відповідно, з підстав незаконного виключення позивачів з Господарства, незаконним є Договір дарування корпоративних прав СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" №1 від 16.09.2024, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та Рішення одноособового члена № 1 СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" № 1 від 17.09.2024, а також всі подальші правочини та прийняті рішення відповідачів, що стосувалися змін до установчих документів Господарства, зокрема: Договір дарування частки в складеному капіталі СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" б/н від 31.03.2025, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , Рішення № 1 одноособового засновника (члена) СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСКОГО) ГОСПОДАРСТВА "РЕГІОН" від 31.03.2025, затверджені на підставі прийнятих Рішень нові редакції Статутів, та проведені відповідні реєстраційні дії.

Такі рішення, правочини та дії, на думку позивача, мають бути скасовані з метою відновлення стану позивачів, який існував до порушення їх прав.

Фактичними підставами позову є виключення позивачів зі складу членів Господарства та позбавлення їх права участі у Господарстві.

В подальшому, позивач ОСОБА_7 подала до суду заяву (вх. № 4300 від 30.03.2025), відповідно до якої вона відмовилася від позову, повідомивши про те, що наслідки відмови від позову їй зрозумілі. В частині позовних вимог позивачки ОСОБА_7 суд закрив провадження у справі, прийнявши її відмову від позову, про що 18.09.2025 постановлено відповідну ухвалу у справі.

Відповідач, СФГ "РЕГІОН", проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що позивачі були включені до числа членів СФГ "РЕГІОН" без надання останнім частки у господарстві та без необхідності внесення ними майна до статутного капіталу, будь-які рішення про створення складеного капіталу, укладення угод про визначення та розподіл часток засновником господарства та його членами не приймалися, майно в господарство його членами не передавалося. Тому, оскільки 100% голосів належить ОСОБА_4 , відповідач вважає, що Загальні збори від 16.09.2024 були повноважними вирішувати питання порядку денного, зокрема, питання при виключення позивачів з числа членів господарства.

Крім того, стверджує, що всі члени господарства були запрошені для участі у Загальних зборах шляхом розміщення оголошень, в тому числі в інтернет виданні, а також шляхом направлення поштової кореспонденції. Більш того, останні були присутні на зборах, проте через конфлікт, який виник на зборах, самовільно покинули їх.

Позивачі були виключені з Господарства у зв`язку з порушенням статутних зобов`язань, самоусунення від діяльності господарства, вчинення домашнього насильства, вчинення розкрадання майна та частки у статутному капіталі Господарства.

Зазначає, що вчинення протиправних дій позивачів вбачається з наданих доказів у справі, зокрема щодо притягнення до адміністративної відповідальності, обставинами порушення кримінальних проваджень. Наявність 100% прямого вирішального впливу у ОСОБА_4 зумовлена тим, що він є єдиним засновником Господарства з 1992 року, маючи на момент його заснування у постійному користуванні земельну ділянку 50 га. В свою чергу позивачі жодних майнових вкладів у Господарство не внесли.

Відповідач ОСОБА_4 як засновник заявив усну заяву про добровільний вихід зі складу Господарства. Позиція Господарства зводиться до того, що таким рішенням не порушено права позивачів, оскільки це власне волевиявлення ОСОБА_4 , останній має 100 % голосів та прямий вирішальний вплив (100%), а тому мав право повністю розпоряджатися своєю часткою у Господарстві та фактично самим Господарством.

Відповідач 2 - ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, також зазначив, що позивачі були належним чином повідомлені про проведення 16.09.2024 Загальних зборів Господарства, більш того, останні з`явилися на них, проте в подальшому самовільно покинули. Підставою для їх проведення було намагання позивача ОСОБА_1 усунути свого батька ОСОБА_4 від управління господарством, привласнюючи майно Господарства та вчиняючи рейдерські дії. Станом на день проведення Загальних зборів позивачі не мали частки у складеному капіталі Господарства, а тому не мали права голосу, були просто запрошені. Рішення, з огляду на наявність 100% прямого вирішального впливу, мав право приймати лише ОСОБА_4 . Після прийняття рішення про виключення позивачів зі складу засновників ОСОБА_4 , будучи одноосібним власником Господарства, розпорядився ним, подарувавши корпоративні права Господарства ОСОБА_1 . На підставі такого правочину ним було прийнято рішення, яке потягло за собою внесення змін до установчих документів Господарства, в тому числі затвердження Статуту Господарства у новій редакції, а також вчинення подальших дій на розпорядження вже належною йому часткою у статутному капіталі Господарства, шляхом дарування її ОСОБА_4 , в результаті чого відповідач ОСОБА_4 знову став одноосібним власником Господарства.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що позивачами у справі неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Вважає, що такий захист має відбуватися шляхом пред`явлення віндикаційного позову - витребування у відповідачів корпоративних прав на Господарство.

18.09.2025 місцевий господарський суд ухвалив оскаржуване рішення про задоволення позову з підстав, зазначених вище.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Предметом спору в цій справі є матеріально-правова вимога про визнання недійсними рішень загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН", оформлених протоколом від 16.09.2024 № 1, якими виключено позивачів зі складу членів господарства, а також визнання недійсними договорів дарування, статутів в новій редакції, рішень одноособового члена господарства, скасування у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідних реєстраційних дій, проведених щодо фермерського господарства.

Підставою позову визначено порушення прав позивачів як учасників (членів) СФГ "РЕГІОН" у зв`язку з виключенням з фермерського господарства поза їх волею та порушенням порядку скликання та проведення загальних зборів членів господарства.

Виходячи з предмета та підстав позову, на вирішення суду поставлено питання щодо можливості застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю.

За змістом абзацу першого частини першої статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу (частини перша, друга статті 81 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Отже, закон не містить вичерпного переліку організаційно-правових форм юридичних осіб та не обмежує їх створення виключно у формі товариств та установ, адже передбачає можливість їх створення і в інших встановлених законом формах (постанова Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 922/3059/16).

Відповідно до статті 84 Цивільного кодексу України, товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку.

Господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства (ст. 113 ЦК України).

Виробничим кооперативом є добровільне об`єднання громадян на засадах членства для спільної виробничої або іншої господарської діяльності, яка базується на їхній особистій трудовій участі та об`єднанні його членами майнових пайових внесків. Статутом кооперативу та законом може бути передбачено участь у діяльності виробничого кооперативу на засадах членства також інших осіб. Найменування кооперативу має містити його назву, а також слова "виробничий кооператив". Правовий статус виробничих кооперативів, права та обов`язки їх членів встановлюються цим Кодексом та іншим законом (ст. 163 ЦК України).

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств визначає саме Закон України "Про фермерське господарство" (надалі за текстом - Закон), в якому визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону (ст.1 Закону).

Зазначений Закон є спеціальним та підлягає застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами спору, що розглядається судом.

Так, фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону (ч. 2 ст. 1 Закону).

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України (частина 4 статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про фермерське господарство" до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 22 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.

Верховний Суд у постанові від 07.10.2021 у справі № 922/3059/16 зазначив, що оскільки правовий статус фермерських господарств у законодавстві чітко не визначений, то у з`ясуванні наявності в нього ознак корпоративного підприємства суд виходить зі змісту статті 63 ГК України, якою корпоративне підприємство визначається як родове поняття, а видами корпоративних підприємств є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Так, частиною третьою статті 63 Господарського кодексу України (далі - ГК України, чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 63 ГК України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб. Особливості правового статусу унітарних і корпоративних підприємств встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

За змістом наведеної норми корпоративними є не тільки кооперативні підприємства та підприємства, що створюються у формі господарського товариства, але й інші підприємства, особливості правового регулювання та статусу яких визначається ГК України та іншими законодавчими актами.

Верховний Суд виснував, що створене шляхом об`єднання трудової участі членів сім`ї з метою отримання прибутку та зареєстроване як юридична особа фермерське господарство, в якому наявний статутний (складений) капітал поділений на частки, відповідає визначеним частиною п`ятою статті 63 ГК України ознакам корпоративного підприємства.

Члени такого господарства набувають певну частку у Статутному капіталі, яка визначається у співвідношенні до його загального розміру, який попередньо визначається його учасником (учасниками), відповідно до обсягу та вартості внесеного майна.

Як наслідок, наявність статутного (складеного) капіталу такого фермерського господарства дає певний обсяг корпоративних прав особі, частка якої визначається у статутному капіталі (постанови Верховного Суду від 24.10.2018 та від 10.09.2019 у справі № 923/875/17, від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16).

У членів фермерського господарства, які передали до статутного (складеного) капіталу майно, виникають корпоративні права, пов`язані з наявністю їх частки у статутному (складеному) капіталі господарства. У такому разі, до майнових прав членів такого господарства належить право на частку в статутному капіталі господарської організації, а до корпоративних - права із частки, які відповідно надають право на управління, на дохід у вигляді дивідендів та інші права, передбачені законом та статутними документами. Тож об`єктом обороту (продажу, спадкування тощо) є саме частка в статутному (складеному) капіталі господарської організації, з набуттям прав на яку в особи виникають і корпоративні права. Статутний капітал, який є лише засобом бухгалтерського обліку, та самі по собі корпоративні права відчужуватися не можуть, адже не є оборотоздатним об`єктом цивільного права (п.п. 86, 91, 92 постанови від 07.10.2021 у справі №922/3059/16).

За висновками Верховного Суду, аналіз положень Закону України "Про фермерське господарство" свідчить про відсутність в ньому норм, які б розкривали поняття частки в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, прав, які надаються нею (корпоративні права), в тому числі порядок виділення та відчуження такої частки.

Такі норми також відсутні й у інших нормативно-правових актах, які регулюють відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств.

Частиною шостою статті 20 Закону закріплено лише право члена фермерського господарства на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або в разі припинення членства у фермерському господарстві, розмір та порядок отримання якої визначаються Статутом фермерського господарства.

Окрім того, частинами другою, третьою статті 22 Закону передбачено можливість продажу фермерського господарства як ЦМК, визначивши, що за рішенням членів фермерського господарства відповідно до закону фермерське господарство як цілісний майновий комплекс може бути відчужене на підставі цивільно-правових угод громадянам України, які мають право на створення фермерського господарства, або юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Громадяни, які придбали майно фермерського господарства як цілісного майнового комплексу на підставі цивільно-правової угоди, подають у встановленому порядку Статут фермерського господарства на державну реєстрацію.

До складу цілісного майнового комплексу згідно з приписами частини першої статті 22 Закону України "Про фермерське господарство" віднесено майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.

Отже, наразі питання відчуження частки у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства нормативно невизначене та неурегульоване.

Судова практика неодноразово стверджувалася у тому, що принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Він гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності. Правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій правовідносин, що виникають.

При цьому, принцип правової визначеності має широке застосування у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначено, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". У разі коли законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24.04.2008 у справі "C. G. та інші проти Болгарії" (C. G. and Others v. Bulgaria)).

Відсутність чіткого регулювання питання правового регулювання всередині фермерського господарства, між його членами та учасниками, в тому числі щодо відчуження частки у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства не відповідає якості закону, а тому зумовлює на практиці виникнення низки питань.

Суд враховує, що зареєстроване як юридична особа фермерське господарство за свою природою є специфічним суб`єктом господарювання, правове регулювання статусу якого має певні, характерні лише для нього, особливості, що відрізняють його від інших суб`єктів господарювання.

Однією з таких особливостей є визначений частиною першою статтею 3 Закону України "Про фермерське господарство" суб`єктний склад фермерського господарства.

Так, членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).

При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа. Для цілей цього Закону до членів сім`ї та родичів голови фермерського господарства відносяться дружина (чоловік), батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок, рідні та двоюрідні брати та сестри, дядько, тітка, племінники як голови фермерського господарства, так і його дружини (її чоловіка), а також особи, які перебувають у родинних стосунках першого ступеня споріднення з усіма вищезазначеними членами сім`ї та родичами (батьки такої особи та батьки чоловіка або дружини, її чоловік або дружина, діти як такої особи, так і її чоловіка або дружини, у тому числі усиновлені ними діти) (ст. 3 ЗУ "Про фермерське господарство").

Згідно з абзацом першим частини п`ятої статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, має статус сімейного фермерського господарства, за умови що в його підприємницькій діяльності використовується праця членів такого господарства, якими є виключно члени однієї сім`ї відповідно до статті 3 СК України.

Тобто головною особливістю фермерського господарства як організаційно-правової форми є його сімейно-трудовий або родинно-трудовий характер.

Отже, фермерське господарство як юридична особа має певні особливості, а саме: воно засновано на членстві, а також майновій та особистій трудовій участі його членів, яка є обов`язковою; коло учасників/членів фермерського господарства обмежується членами сім`ї; діяльність фермерського господарства може стосуватися лише фермерства.

Така специфіка правового статусу фермерського господарства щодо суб`єктного складу членів фермерського господарства зумовлює неможливість набуття статусу члена господарства юридичними особами та особами, не пов`язаними родинними або сімейними зв`язками з існуючими членами господарства.

Більш того, поза межами сімейних/родинних зв`язків такий суб`єкт господарювання існувати не може, адже якщо не залишається жодного члена фермерського господарства або спадкоємця, який бажає продовжити діяльність господарства у порядку, встановленому законом, діяльність фермерського господарства припиняється (пункт 4 частини першої статті 35 Закону України "Про фермерське господарство").

Враховуючи наведені обґрунтування щодо правового статусу фермерських господарств судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про те, що такий статус має бути визначений судом з урахуванням особливостей, що знайшли своє місце у взаємовідносинах, які склалися між учасниками (членами) Господарства у відповідності до установчих документів Господарства, а також документів, якими учасники врегульовували свої взаємовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що організаційно-правова форма здійснення господарської діяльності за обставин даної справи є саме фермерське господарство, яке було засноване його єдиним засновником ОСОБА_4 30.09.1992.

При цьому, наявність статутного капіталу у Господарстві на момент його створення, з визначеним розміром та розподілом частки відповідно до Статуту Господарства в редакції від 01.09.1994 не передбачалося.

В подальшому, при зарахуванні до членів Господарства членів сім`ї засновника: ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та затвердженні нової редакції статуту Господарства від 14.07.2008 було визначено, що майно господарства є складеним капіталом Господарства; частка членів господарства у його складеному капіталі визначається з урахуванням їх участі у створенні складеного майна (складеного капіталу) господарства або на час вступу нових членів до діючого господарства. Частка членів господарства у його складеному капіталі визначається в окремій угоді, що укладається між членами господарства на час утворення (заснування) або на час вступу нових членів до діючого господарства. Майно господарства, яке існувало на час вступу нових (окрім засновника) членів, - є часткою у складеному капіталі господарства, що належить виключно засновнику господарства. Член господарства має право на отримання належної йому частки складеного капіталу господарства при ліквідації господарства або у разі припинення членства у господарстві (п.п. 4.2 - 4.4 Статуту 2008).

Рішенням Загальних зборів членів Господарства від 30.11.2022 №22 затверджено нову редакцію Статуту, відповідно до якого порядок формування складеного капіталу Господарства врегульований таким чином: складений (статутний) капітал господарства створюється за рахунок грошових внесків членів (засновника) господарства; у випадку збільшення розміру складеного капіталу господарства за рахунок вкладень одного із членів, його частка у складеному капіталі пропорційно збільшується; при виході члена з господарства йому виплачується вартість частини майна господарства, пропорційна його частці у складеному (статутному) капіталі (п.п. 7.1, 7.3, 7.4 Статуту 2022).

Отже члени Господарства та його засновник, передбачили наявність у Господарстві складеного капіталу, який мав би визначатися обсягом майна Господарства, з його розподілом на частки кожного члена господарства пропорційно до внеску кожного з них.

При цьому, частка складеного капіталу, належна ОСОБА_4 мала визначатися обсягом майна, наявного у Господарства станом на момент прийняття ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до складу членів Господарства.

Проте, встановлені судом обставини та наявні матеріали справи не містять доказів про те, що складений (статутний) капітал, фактично був сформований, шляхом визначення його загального розміру, внесків майна засновником, внесків кожного його члена, а також розподілений на частки, між його членами та засновником, пропорційно до вкладу кожного з них.

Такі ж висновки містяться у рішенні Колегії Міністерства юстиції України, за результатом оскарження реєстраційної дії, де зазначено, що колегія прийшла до висновків про те, що «у СФГ "РЕГІОН" статутний (складений) капітал у грошовому еквіваленті не формувався та дорівнював 0, а отже не було його розподілу між членами Господарства».

З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягає застосуванню законодавство, яке регулює відносини, що склалися всередині господарського товариства, основа управління та участі в якому базується на наявності створеного його засновниками статутного (складеного) капіталу, поділеного на частки між учасниками, пропорційно до розміру вкладу кожного з них. Адже, у випадку відсутності визначеного статутного капіталу господарства, відсутності підтверджених вкладів його членів (учасників) - тобто його формування шляхом особистих внесків кожного учасника підстави стверджувати про те, що таке господарство має ознаки саме господарського товариства, відсутні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.01.2020 у справі №908/2606/18 дійшла висновку, що наявність статутного (складеного) капіталу у фермерського господарства, яке може діяти, зокрема, на основі приватної власності кількох громадян, не є достатньою підставою для ототожнення його з товариством з обмеженою відповідальністю. Але оскільки фермерське господарство створюється за рахунок об`єднання майна громадян та їх підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, є підстави для застосування до правовідносин стосовно членства у фермерському господарстві приписів чинного законодавства, що регулюють участь у товаристві з обмеженою відповідальністю, зокрема приписів стосовно виходу зі складу його членів.

Відтак, у постанові від 21.01.2020 у справі №908/2606/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого якщо питання виходу члена зі складу фермерського господарства не врегульоване ані статутом, ані Законом України "Про фермерське господарство", ані іншими нормативними актами, то відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України щодо вказаних правовідносин слід застосувати правові норми цивільного законодавства, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), зокрема, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю.

Висновок Великої Палати Верховного Суду про можливість застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом "Про фермерське господарство" підтверджено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц, застосовано в постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 912/318/22, від 30.03.2023 у справі № 917/202/21 (917/339/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Подібні висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №201/16373/16-ц.

Колегія суддів зазначає, що самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними.

З огляду на те, що спірні правовідносини як в цій справі, що переглядається, так і в справі №908/2606/18 стосуються визначення законодавчого регулювання діяльності фермерських господарств, то такі правовідносини є подібними за змістовним критерієм, а отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21.01.2020 у справі №908/2606/18 підлягають врахуванню в цій справі.

У даному випадку, оскільки в СФГ "РЕГІОН" складений (статутний) капітал фактично не був сформований та не розподілений на реальні частки у грошовому чи майновому вимірі, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав вважати дане господарство таким, що має ознаки господарського товариства, оскільки відсутній головний елемент - поділений на частки сформований капітал, а тому є неможливим застосування до спірних правовідносин положень законодавства в частині, що стосується обороту часток та майнових прав учасників.

Разом з тим, у питаннях процедурного характеру (скликання зборів, повідомлення членів про прийняття рішень), аналогія закону залишається застосовною для забезпечення принципу правової визначеності та захисту корпоративних прав членів сім`ї на управління господарством.

Вказане відповідає приписам частини першої статті 2 Закону України "Про фермерське господарство", згідно з якими відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються не лише Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом № 973-IV, але й іншими нормативно-правовими актами України.

Аналіз норм ЦК України та Закону України "Про фермерське господарство" свідчить про те, що вони не передбачають порядку скликання та проведення загальних зборів учасників фермерських господарств. Тож до вказаних правовідносин слід застосувати насамперед положення статуту (подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 21.04.2021 у справі № 902/1051/19).

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

Отже, основним документом, яким регулюється взаємовідносини, що складаються всередині Господарства, між його членами/засновниками є статут.

Так, відповідно до положень Статуту СФГ "РЕГІОН" в редакції від 30.11.2022, чинній на момент прийняття рішення Загальних зборів членів Господарства, оформлених протоколом №1 від 16.09.2024, вищим органом управління господарства є Загальні збори членів Господарства, які складаються з членів (засновників) (п. 8.1. Статуту, 2022); члени господарства мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у складеному (статутному) капіталі (п. 8.3. Статуту, 2022); до виключної компетенції Загальних зборів належить, зокрема: внесення змін до статуту господарства, прийняття рішення про зміну складеного капіталу господарства, виключення члена (засновника) господарства (п. 8.4. Статуту, 2022); Загальні збори членів вважаються повноважними, якщо на них присутні члени, що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів (п. 8.6. Статуту, 2022); Загальні збори членів господарства скликаються головою господарства у разі неплатоспроможності господарства, а також у будь-якому іншому випадку, якщо цього потребують інтереси господарства в цілому, зокрема, якщо виникає загроза значного скорочення складеного (статутного) капіталу (п. 8.7. Статуту, 2022); рішення Загальних зборів, прийняті з додержанням вимог цього Статуту, є обов`язковими для всіх членів, включаючи тих, хто не брав участі у зборах, а також всіх органів і посадових осіб господарства. Члени господарства, що не брали участі у Загальних зборах і не згідні з їх рішенням, можуть висловити свою окрему думку, яка заноситься до протоколу зборів (п. 8.9., п. 8.10. Статуту, 2022).

Крім того, Статутом передбачено, що до прав членів господарства відносяться, зокрема: право брати участь в управлінні справами Господарства в порядку визначеному в Статуті (п. 6.4. Статуту, 2022).

Судом встановлено, що ані статут СФГ "РЕГІОН", ані Закон України "Про фермерське господарство", ані інший нормативний акт не передбачають порядку та строку, протягом якого мають бути повідомлені учасники фермерського господарства про проведення загальних зборів.

Однак порядок скликання та проведення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи визначений законодавством України (зокрема, Законами України "Про акціонерні товариства", "Про господарські товариства" та "Про кооперацію"), згідно з положеннями якого учасники (акціонери, члени) юридичної особи до початку загальних зборів мають бути повідомлені про дату, місце, час проведення та порядок денний таких зборів. Цей порядок скликання загальних зборів вищого органу управління юридичної особи не залежить від її організаційно-правової форми, є загальноприйнятим та таким, що гарантує забезпечення права учасника (акціонера, члена) юридичної особи на участь в управлінні нею (п. 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №924/641/17).

Крім того, порядок скликання загальних зборів, виходячи зі змісту статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" включає в себе як визначення органу чи особи з відповідними повноваженнями, так і дотримання ними належної процедури щодо строку та способу повідомлення учасників товариства (постанова Верховного Суду від 01.11.2023 у справі № 904/3715/22).

Суд апеляційної інстанції встановив, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилалася на те, що оскільки порядок скликання загальних зборів не врегульований ані Статутом фермерського господарства, ані Законом України "Про фермерські господарства", до спірних правовідносин має застосовуватись положення Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", тобто загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства (головою фермерського господарства) шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства поштовим відправленням з описом вкладення.

З огляду на встановлені обставини щодо відсутності правового врегулювання порядку скликання та проведення зборів членів фермерського господарства, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України правові норми цивільного законодавства, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Так, відповідно до частин першої - п`ятої статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства. Статутом товариства може бути визначений інший орган, уповноважений на скликання загальних зборів учасників.

Виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства.

Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства.

Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення.

У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний. Якщо до порядку денного включено питання про внесення змін до статуту товариства, до повідомлення додається проект запропонованих змін.

Судом першої інстанції правильно враховано, що не знайшли свого підтвердження обставини належного повідомлення позивачів у справі про проведення 16.09.2024 Загальних зборів та їх ухилення від участі у зборах, що є порушенням прав позивачів брати участь в управлінні справами Господарства (п. 6.4. Статуту).

СФГ "РЕГІОН", та відповідно апелянт, стверджували про належне повідомлення позивачів щодо проведення Загальних зборів шляхом розміщення оголошення на дошці оголошень старостата, при вході у відділення укрпошти, також на офіційному сайті інтернет видання "Село полтавське" та через поштові відправлення.

Проте, згідно відповіді Редакції обласної газети "Село Полтавське" від 28.03.2025 за вих. №12, наданої на ухвалу суду від 04.03.2025, публікацій в газеті у період з 30.08.2024 (дата прийняття розпорядження про проведення Загальних зборів) по 16.09.2024 щодо оголошень проведення Загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН" не було.

В свою чергу, перевірити дійсність поштових відправлень, якими позивачі, як члени Господарства, повідомлялися про проведення 16.09.2024 Загальних зборів також неможливо, з огляду на відсутність оригіналів поштових чеків відправлення, через ненадання їх відповідачем, а також відсутність інформації про такі поштові відправлення в автоматизованій системі Укрпошти, що вбачається з відповіді Укрпошти від 04.04.2025.

При цьому, розпорядження голови СФГ "РЕГІОН" "Про скликання загальних зборів господарства" видане 30.08.2024, тоді як надані до матеріалів справи копії фіскальних чеків на підтвердження надіслання членам господарства відповідного оголошення про скликання таких зборів датовані 27.08.2024, що викликає обґрунтовані сумніви щодо наведених обставин та не може свідчити про належне повідомлення інших членів (учасників) про скликання загальних зборів 16.09.2024.

Розміщення оголошення на дошці оголошень старостата, при вході у відділення укрпошти, суд не може вважати доказом належного повідомлення позивачів про проведення Загальних зборів, оскільки перевірити дійсність розміщення такого оголошення, період його розміщення та доведення інформації, що містилася в цьому оголошення до позивачів неможливо.

До того ж, суд зазначає про те, що скликання загальних зборів в розумінні статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачає не лише сам факт оголошення про скликання зборів, а вимагає необхідності визначення дати, часу, місця проведення та порядку денного загальних зборів відповідно до частини п`ятої статті 32 цього Закону. Розміщення самого лише оголошення про скликання загальних зборів без зазначення інформації, передбаченої частиною п`ятою статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" не є скликанням загальних зборів в розумінні цієї статті.

Матеріали справи не містять доказів надсилання/розміщення головою фермерського господарства повідомлення/оголошення про скликання загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН" із зазначенням необхідної інформації щодо таких зборів, зокрема порядку денного.

Доводи апелянта стосовно того, що позивачі з`явилися на збори, але через непорозуміння (яке привело до виклику поліції) відмовились брати участь, не знайшли підтвердження належними та допустимими доказами. По-перше, відповідно до протоколу від 16.09.2024 № 1 інші члени господарства, зокрема ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 для участі у загальних зборах не з`явилися. По-друге, клопотання відповідача-1 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема відповіді на адвокатський запит з відділу поліції № 3 Полтавського РУП, на підтвердження того, що позивачам було відомо про проведення загальних зборів у визначену дату (вх. № 5434) було відхилено судом першої інстанції в підготовчому засіданні 08.07.2025 у зв`язку з тим, що подані додаткові докази не стосуються предмету спору, оскільки з наданих доказів вбачається наявність матеріалів ВП №3 Полтавського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Полтавській області, відповідно до яких 16.09.2024 до відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 про те, що він 16.09.2024 о 10:00 год. виявив факт викрадення його зерна з його приватного господарства, яке він виростив на його приватній земельній ділянці. А тому ці матеріали не є доказами у даній справі стосовно предмету спору. По-третє, надані заявником відеофайли також не прийняті судами до розгляду з підстав порушення порядку для подання доказів у справі, при цьому останні також не стосуються предмету спору.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не підтвердження правомочності загальних зборів приймати рішення від 16.09.2024, з огляду на таке.

Як було встановлено вище, зборами господарства від 03.07.2008 було розглянуто заяви про зарахування до членів Господарства та прийнято рішення про зарахування до членства СФГ "РЕГІОН" наступних членів сім`ї засновника: ОСОБА_7 , дружину засновника; ОСОБА_2 , сина засновника; ОСОБА_1 , сина засновника; ОСОБА_8 , невістку засновника; ОСОБА_9 , онуку засновника.

Відповідно до положень Статуту 2008 року, засновником Господарства є ОСОБА_4 , який є також його головою (п. 1.2.). Членами господарства є: ОСОБА_7 , дружина засновника; ОСОБА_2 , син засновника; ОСОБА_1 , син засновника; ОСОБА_8 , невістка засновника; ОСОБА_9 , онука засновника (п. 1.3).

В подальшому на підставі рішення голови СФГ "РЕГІОН" від 11.12.2011 було виключено ОСОБА_8 з числа членів господарства, з подальшою реєстрацією змін до установчих документів.

Наступні зміни до установчих документів Господарства вносилися на підставі Рішення загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН" від 30.11.2022, яким було затверджено нову редакцію статуту (надалі Статут, 2022) та внесені зміни у прізвище члена господарства ОСОБА_9 на " ОСОБА_5 " (протокол Загальних зборів № 22 від 30.11.2022).

Відповідно до положень даної редакції Статуту 2022 року визначено, що членами Господарства є: засновник Господарства ОСОБА_4 , який є також Головою Господарства; ОСОБА_7 , дружина засновника Господарства; ОСОБА_2 , син засновника Господарства; ОСОБА_1 , син засновника Господарства; ОСОБА_5 , онука засновника.

Разом з тим, з прийняттям таких змін розмір складеного капіталу члени господарства в установчих документах не визначали. Розмір часток кожного з членів господарства, в тому числі засновника, також не визначався. Внесення будь-яких активів, зокрема грошових коштів, чи то майна будь-кого з членів господарства, включаючи його єдиного засновника, з матеріалів справи не встановлено.

Відповідно до схематичного зображення структури власності господарства, складеного та підписаного 17.02.2022 Головою СФГ "РЕГІОН" ОСОБА_6 , ОСОБА_4 має 100% прямого вирішального впливу, а всі інші члени, зокрема: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 по 0 %. На підставі вказаного документа до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань були внесені відомості про єдиного кінцевого бенефіціарного власника господарства ОСОБА_4 із зазначенням відсотку частки статутного капіталу або відсотку права голосу: 100.

При цьому відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 04.04.2023 розмір статутного (складеного) капіталу (пайового фонду): 0,00 грн.

Перелік засновників (учасників) юридичної особи: ОСОБА_4 , розмір частки засновника (учасника): 0,00; ОСОБА_7 , розмір частки засновника (учасника): 0,00; ОСОБА_1 , розмір частки засновника (учасника): 0,00; ОСОБА_2 , розмір частки засновника (учасника): 0,00; ОСОБА_5 , розмір частки засновника (учасника): 0,00.

Проте, оскільки статутний капітал фермерського господарства не був сформований у грошовому еквіваленті (0,00 грн) та не був розподілений на частки з підтвердженням майнових внесків (розмір частки усіх учасників, в тому числі засновника визначено 0,00), за відсутності документального підтвердження вкладів його учасників та розподілу часток, твердження про зосередження 100% голосів в однієї особи засновника суд сприймає критично.

Так, відповідно до Положення про форму та зміст структури власності, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 19.03.2021 № 163, Структура власності за формою є офіційним документом, що являє собою схематичне зображення структури власності юридичної особи, яка відображає всіх осіб, які прямо або опосередковано володіють цією особою самостійно чи спільно з іншими особами або незалежно від формального володіння мають можливість значного впливу на керівництво чи діяльність юридичної особи ( п. 3 зазначеного Положення).

У разі наявності у структурі власності юридичної особи бенефіціарного власника, відомості щодо можливості здійснення яким вирішального впливу на управління або діяльність такої юридичної особи чітко не відслідковується за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань чи за документами, які подаються для проведення реєстраційної дії у пакеті документів разом із структурою власності, до схематичного зображення структури власності також мають додаватися офіційні документи (їх копії, зокрема нотаріально засвідчені копії), що підтверджують можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи (в тому числі через ланцюг контролю/володіння), зокрема договір купівлі-продажу або дарування корпоративних прав (частки в статутному капіталі); рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) юридичної особи про визначення розміру статутного (складеного) капіталу та розмірів часток учасників; акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному (складеному) капіталі юридичної особи; виписка з рахунка в цінних паперах депонента; виписка з рахунка в цінних паперах номінального утримувача; договір управління майном; договір про створення трасту; трастова декларація та/або угода; свідоцтво про шлюб; витяг, виписка чи інший документ з офіційного джерела, в тому числі торговельного, банківського, судового реєстру; інші документи, що підтверджують здійснення вирішального впливу (контролю) на діяльність юридичної особи.

Таке положення дозволяє суду зробити висновок про те, що структура власності юридичної особи має відображати реальний стан речей щодо наявності прямого вирішального впливу на управління або діяльністю юридичної особи, що є юридично підтвердженим, тобто підтверджується офіційними документами, зокрема установчими документами.

Отже, структура власності є лише відображенням наявних прав, а не первинним документом, що ці права створює або підтверджує.

Проте, до матеріалів справи не надано таких документів, які б беззаперечно свідчили саме про такий розподіл часток, що відображено було у Схематичному зображенні структури власності СФГ "РЕГІОН", складеного та підписаного 17.02.2022 головою господарства Рубаном Іваном Петровичем.

Отже наявність необхідного кворуму у 60 відсотків голосів для прийняття загальними зборами рішення від 16.09.2024 не підтверджена, оскільки з матеріалів справи неможливо встановити, що загальні збори членів господарства 16.09.2024 були повноважні приймати рішення у тому складі в якому вони фактично відбулися - ОСОБА_4 (засновника) та ОСОБА_1 (іншого члена), з урахуванням наявності у господарства інших трьох членів, які мають однаковий розмір часток нарівні із засновником в розмірі 0,00.

Вищенаведені обставини свідчать про неможливість в даному випадку встановити дотримання вимог Статуту при прийнятті загальними зборами рішення через неможливість встановлення наявності кворуму.

Судова колегія зазначає, що у багатьох постановах Верховного Суду вказано, що правовідносини у сфері корпоративного управління, що виникають між учасниками юридичних осіб та юридичними особами різних організаційно-правових форм є в цілому подібними, про що додатково свідчить наявність у Цивільному кодексі України загальних норм, що регулюють порядок управління товариством, в тому числі шляхом ухвалення загальними зборами відповідних рішень (статті 97, 98 Цивільного кодексу України). Подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 922/80/18, від 21.04.2021 у справі № 902/1051/19, від 28.07.2021 у справі № 918/456/20.

Законодавство та судова практика тривалий час розвивалися шляхом застосування по суті єдиних підходів до вирішення спорів, пов`язаних із корпоративним управлінням до всіх юридичних осіб, незалежно від їх організаційно-правової форми.

Висновки щодо розмежування порушень які можуть бути підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів господарських товариств систематизовано у постанові корпоративної палати Верховного Суду від 01.09.2023 у справі № 909/1154/21, у якій зазначено таке:

"Згідно з частиною першою статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Верховний Суд зазначає про те, що рішення загальних зборів учасників господарського товариства є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, про що правильно зазначив місцевий господарський суд.

Згідно з частиною п`ятою статті 98 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Можливість оскарження учасником господарського товариства до суду рішення загальних зборів підтверджується і судовою практикою.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Однак, не всі порушення законодавства, допущені при скликанні та проведенні загальних зборів господарського товариства, можуть бути підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Самостійними підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів є, зокрема:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму;

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства;

- відсутність протоколу загальних зборів.

Разом з цим позбавлення учасника товариства можливості взяти участь у загальних зборах може бути підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників господарського товариства.

Подібні висновки Верховного Суду містяться у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 911/1798/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/16715/17, від 22 січня 2020 року у справі № 915/99/19, від 16 жовтня 2019 року у справі № 912/430/19, від 31 липня 2019 року у справі № 910/7633/18, від 16 липня 2019 року у справі № 914/484/18, від 21 грудня 2021 року у справі № 902/1256/20, від 17 листопада 2022 року у справі № 917/1523/21 та інших.

Аналіз зазначених висновків Верховного Суду щодо підстав недійсності рішень загальних зборів учасників господарського товариства свідчить про те, що порушення, допущені при скликанні і проведенні загальних зборів учасників господарського товариства, можна поділити на (1) такі, які мають своїм наслідком обов`язкове визнання прийнятих на цих зборах рішень недійсними, та (2) такі, які хоч і допускаються, однак не завжди призводять до недійсності рішень загальних зборів.

Разом з цим, Верховний Суд зазначає про те, що хоча права учасника товариства брати участь в управлінні справами товариства, бути обізнаним про скликання загальних зборів, брати участь у загальних зборах та у голосуванні з питань порядку денного, і гарантоване законом, проте обставина неповідомлення учасника господарського товариства про скликання загальних зборів не завжди може бути підставою для визнання недійсними рішень, прийнятих на таких зборах, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду, сформованою у корпоративних відносинах у спорах про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників господарського товариства.

Верховний Суд зазначає про те, що ця обставина (неповідомлення учасника господарського товариства про скликання загальних зборів) у разі оскарження учасником товариства рішень загальних зборів сама по собі не є самостійною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів господарського товариства, однак з урахуванням конкретних обставин справи може бути достатньою підставою для визнання їх недійсними.

Ця обставина може бути підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у разі, якщо учасник товариства, який звертається до суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів, довів не лише факт його неповідомлення, а також довів належними та допустимими доказами, зокрема, але не виключно:

- існування інших підстав для визнання недійсним рішення загальних зборів;

та /або

- факт того, що він не брав участі у таких зборах, не мав можливості взяти участь у цих зборах, а прийняті на таких зборах рішення суперечать вимогам законодавства та / або статуту господарського товариства, прийняті з порушенням порядку голосування, стосуються безпосередньо його прав та інтересів та порушують їх.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів або в разі неможливості встановлення наявності кворуму; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства; відсутність протоколу загальних зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №924/1270/23, від 16.01.2025 у справі №916/1126/24.

У постанові від 05.09.2023 у справі № 916/2660/21 Верховний Суд зробив висновок про те, що неповідомлення члена про проведення загальних зборів, на яких прийняті рішення щодо його прав та обов`язків, є порушенням його прав і має наслідком визнання недійсними таких рішень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №916/212/22.

Отже, враховуючи усталені висновки Верховного Суду, про які зазначалося вище по тексту цієї постанови, самостійною підставою для визнання недійсними оскаржуваних рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є не лише прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення. Такою підставою є також і неможливість встановлення судом наявності необхідного кворуму.

Таким чином, враховуючи наведені у цій постанові висновки Верховного Суду та встановлені судами обставини щодо проведення оскаржуваних зборів з порушенням порядку їх скликання та проведення, в тому числі неповідомлення позивачів в належний спосіб про скликання загальних зборів, на яких прийняті рішення щодо їх прав та обов`язків, а також неможливості встановлення наявності кворуму, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними рішення загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН", оформлених протоколом № 1 від 16.09.2024.

Щодо інших позовних вимог, суд враховує, що після неправомірного виключення позивачів з членів господарства відповідачі у справі, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , прийняли послідуючі рішення та вчинили правочини, зокрема:

- 16.09.2024 ОСОБА_4 подарував 100 % частки СФГ "РЕГІОН" його члену ОСОБА_1 шляхом укладення між відповідачами договору дарування корпоративних прав СФГ "РЕГІОН" 16.09.2024 № 1, підписаним у простій письмовій формі;

- рішенням одноособового члена №1 від 17.09.2024 ОСОБА_1 збільшив складений капітал господарства до 10000,00 грн за рахунок особистого внеску, змінив органи управління, визначивши, що вищим органом управління господарством є засновник/загальні збори членів, виконавчим - голова;

- на підставі договору дарування частки у складеному капіталі від 31.03.2025 ОСОБА_1 подарував відповідачеві ОСОБА_4 100% частки статутного капіталу та на підставі рішення №1 одноособового засновника (члена) СФГ "РЕГІОН" від 31.03.2024, виключив себе зі складу засновників господарства, включив ОСОБА_4 , звільнив себе з посади голови господарства, призначивши головою ОСОБА_4 та затвердив нову редакцію Статуту.

Враховуючи висновки суду щодо недійсності рішень загальних зборів членів СФГ "РЕГІОН" від 16.09.2024, якими протиправно позбавлено членства інших учасників господарства, а також недоведеність відповідачами належності частки в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства лише одній особі на час прийняття таких рішень, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такі (подальші) рішення та правочини є недійсними, оскільки були прийняті та вчинені відповідачами поза межами цивільних прав, якими володіли ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на час їх вчинення, та порушують права інших членів господарства.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15 та постанові Великою Палатою Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1).

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Таким чином, правочин на розпорядження майном (в даному випадку часткою у розмірі 100% в статутному капіталі фермерського господарства), яке не належить особі фактично суперечить положенням Цивільного кодексу України, в частині змісту права власності (ст. 317 ЦК Україні), суперечить загальним цивільного законодавства.

Отже, дійшовши висновків, що оспорювані правочини є такими, що здійснені поза межами належних відповідачам правам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання правочинів недійсними.

Надаючи оцінку способу захисту права особи, що прагне відновити себе у складі учасників (членів) фермерського господарства, колегія суддів зазначає таке.

За частинами першою, другою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Спосіб захисту, визначений законом або договором у розумінні статті 5 ГПК України - це спосіб захисту, передбачений законами України або договором, або не передбачений ними, але такий, що не суперечить законам України.

Спосіб захисту є визначеним законом або договором у тому разі, коли закон (нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України) та/або умови укладеного сторонами договору передбачають можливість захисту прав чи законних інтересів учасника відповідного правовідношення за допомогою певного способу. Такий спосіб захисту може бути універсальним (застосування якого можливе до всіх чи більшості видів цивільних правовідносин і який може мати певний конкретизований зміст в конкретній правовій ситуації), стосуватися певної обмеженої групи цивільних правовідносин чи навіть бути суто індивідуальним (наприклад, передбачений договором для конкретного порушення і одночасно такий, що не є різновидом універсального чи групового способу захисту).

Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні.

Натомість суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 19.05.2020 у справі №922/4206/19, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland) зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" (Panteleyenko v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18).

Безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, коли особа звернулася до суду по захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова від 19.09.2024 у справі №910/9219/22).

Суд також враховує, висновки Верховного Суду про те, що ефективність позовної вимоги про визнання рішень зборів недійсними має оцінюватися, виходячи з конкретних обставин справи, в тому числі враховуючи обставини зміни складу учасників, розміру статутного капіталу, добросовісності поведінки нових учасників, тощо (пункт 53 постанови Верховного Суду від 28 березня 2023 року у справі № 911/2446/21, Постанова від 01 серпня 2024 року у справі №902/560/20(902/301/21).

Разом з тим, у певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту (п. 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22).

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про можливість застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом України "Про фермерське господарство" (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 908/2606/18, від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц).

Проте, у випадку даної справи місцевий господарський суд обґрунтовано виходив з того, що до даного спору неможливо застосувати такий спосіб захисту порушеного права, який визначений для господарських товариств (щодо витребування частки), зокрема з обставин відсутності у господарстві сформованого статутного капіталу та його розподілу на частки між членами/учасниками.

Аналіз змісту та характеру заявлених позовних вимог свідчить, що позивачі, звертаючись до суду з даним позовом, фактично прагнули відновлення становища, яке існувало до стверджуваного порушення їх прав, тобто прагнули відновити себе у складі членів (учасників) СФГ "РЕГІОН", який існував до 16.09.2024.

Тобто, у спірних правовідносинах, поновлення порушених корпоративних прав позивачів у разі здійснення їх захисту в судовому порядку безпосередньо пов`язане зі здійсненням державної реєстрації змін до відомостей про засновників (учасників) фермерського господарства, тобто пов`язане з відносинами у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а тому ефективність обраного позивачем способу захисту його порушених корпоративних прав визначається з урахуванням можливості у разі задоволення позову поновити такі права, у цьому випадку - здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про склад засновників (учасників) СФГ "РЕГІОН".

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: 1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; 2) документ про сплату адміністративного збору; 3) один із таких відповідних документів, зокрема: д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі, зокрема: судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.

Отже, згідно висновків Верховного Суду у частині п`ятій статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" міститься перелік судових рішень, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства. Такий перелік є чітко визначеним і є вичерпним.

При цьому, статтею 25 зазначеного Закону передбачено перелік судових рішень, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін до відомостей, які не стосуються розміру статутного капіталу, розміру часток у статутному капіталі чи складу учасників товариства (пункт 149 постанови Верховного Суду від 08 серпня 2022 року у справі №911/2780/20, пункт 42 постанови Верховного Суду від 01 серпня 2022 року у справі № 907/166/21).

Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсними рішення Загальних зборів членів Господарства, визнання недійсним Статуту та скасування записів у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є ефективним, оскільки дозволить позивачам відновити їх стан до попереднього, який існував, не породить стан невизначеності у відносинах позивачів з відповідачами і не вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна заява позивачів підлягає задоволенню в повному обсязі.

Отже, враховуючи, що доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду.

Суд звертає увагу, що саме лише прагнення скаржника здійснити нову переоцінку висновків суду першої інстанції та перевірку обставин цієї справи з урахування його власних висновків щодо поданих доказів також не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення господарського суду - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 18.09.2025 у справі №922/2414/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.01.2026.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя В.С. Хачатрян