ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4459/25

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Черняхівка Агро» (16671, Чернігівська обл., Ніжинський р-н, с. Черняхівка, вул. Молодіжна, буд. 1, )

До відповідача: Фермерського господарства «Майбутнє Агро» (65045, Одеська обл., м. Одеса, вул. Ніжинська, буд. 79, каб. 37, )

про стягнення

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Граненко М.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився.

Суть спору Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Черняхівка Агро» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фермерського господарства (далі - ФГ) «Майбутнє Агро» про стягнення заборгованості у розмірі 66 369 грн.

Ухвалою суду від 10.11.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №916/4459/25, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін, судове засідання призначено на 02.12.2025р. Ухвалою суду від 02.12.2025р. судове засідання відкладено на 23.12.2025 р. Ухвалою суду від 23.12.2025р. судове засідання відкладено на 13.01.2026р.

Позивач - ТОВ «Черняхівка Агро», підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Згідно заяви вх №804/26 від 12.01.2026р. просить здійснити розгляд справи за відсутності представника позивача, за наявними у матеріалах справи документами.

Відповідач - ФГ «Майбутнє Агро», своїм правом на судовий захист не скористався. Відзив на позовну заяву не надав, явку свого представника у судове засіданні не забезпечив.

Про місце, дати та час судових засідань повідомлявся шляхом направлення ухвал по справі до електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку документа до електронного кабінету.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст.165 ГПК України.

Позивач у справі зазначає, що 03 квітня 2021 року між Орендарем - ТОВ «Черняхівка Агро» та Суборендарем - ФГ «Майбутнє Агро» укладений Договір суборенди землі, згідно якого Орендар надає, а Суборендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться поза межами населених пунктів на території Черняхівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. Об`єктом суборенди є земельна ділянка загальною площею 4,4246 га, у тому числі рілля 4,4246 га, з кадастровим номером :02:001:0509, право користування на яку належить Орендарю на підставі Договору оренди землі від 20.03.2021 р., речове право зареєстроване за № 41144815. Договір суборенди землі зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.04.2021 р., номер запису про інше речове право: 41848318.

Відповідно до вимог п. 4.1. Договору суборендна плата за користування земельною ділянкою встановлюється за погодженням сторін у розмірі 22 123 грн за один повний рік користування земельною ділянкою.

Як зазначає позивач, відповідно до вимог п. 4.3. Договору суборендна плата за користування земельною ділянкою сплачується Суборендарем на користь Орендаря щорічно, в строк до 28 лютого поточного року користування. При цьому, в Договорі помилково вказана дата « 31 лютого» замість вірного « 28 лютого».

Проте, на твердження позивача, своїх зобов`язань за договором суборенди землі відповідачем належним чином не виконано, станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач має заборгованість по суборендній платі за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 66 369 грн. (22 123 грн. орендної плати за рік *3 роки), яку позивач просить суд стягнути з відповідача.

У якості нормативного обгрунтування позову позивач посилається на положення ст.21 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 525,526, 530 610,612 Цивільного кодексу України.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Розглянув матеріали справи, судом встановлено, що між ОСОБА_1 (Орендодавець) та ТОВ «Черняхівка Агро» (Орендар) укладено Договір оренди землі від 20.03.2021 р. щодо земельної ділянки загальною площею 4,4246 га, у тому числі рілля 4,4246 га, кадастровий номер :02:001:0509 , строком на 10 років.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового праві від 24.03.2021р. №249636547, право оренди земельної ділянки (інше речове право) зареєстроване за № 41144815.

Відповідно до п. 9.3. Договору оренди землі від 20.03.2021 р. Орендар має право передавати земельну ділянку у суборенду без зміни цільового призначення. Підписання Орендодавцем даного договору є письмовою згодою на передачу земельної ділянки у суборенду . Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного Договором оренди.

За матеріалами справи , 03 квітня 2021 року між ТОВ «Черняхівка Агро» (Орендар) та ФГ «Майбутнє Агро» (Суборендар) укладено Договір суборенди землі, згідно п. 1 якого Орендар надає, а Суборендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться поза межами населених пунктів на території Черняхівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області і право користування на яку належить Орендарю на підставі Договору оренди землі від 20.03.2021р.

Відповідно до п. 2.1. Договору суборенди в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 4,4246 га, у тому числі рілля 4,4246 га.

Кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0509 (п. 2.2 Договору суборенди).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передається у суборенду, на дату укладання Договору становить 60 884,89 грн. (п.2.4 Договору).

За умовами п. 3.1 Договір суборенди укладено на 7 (сім) років.

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 9 ст. 93 Земельного кодексу України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За ст. 6 зазначеного Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Право суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.05.2021р. №255719975 право суборенди ФГ «Майбутнє Агро» щодо земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0509 зареєстровано 30.04.2021р., строк дії речового права 7 років, дата закінчення - 03.04.2028р., з правом пролонгації, піднайм.

Отже, між сторонами за Договором суборенди земельної ділянки склалися правовідносини, пов`язані з суборендою земельної ділянки загальною площею 4,4246 га з кадастровим номером :02:001:0509.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

За ст. 5 зазначеного Закону орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частини 1-3 ст. 21 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до п. 4.1 Договору суборенди суборендна плата за користування земельною ділянкою встановлюється за погодженням сторін у розмірі 22 123 грн. за один повний рік користування земельною ділянкою.

Суборендна плата за користування об`єктом оренди сплачується Суборендарем на користь Орендаря шляхом видачі готівкових коштів через касу Суборендаря або шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Орендаря (п. 4.2. Договору суборенди).

Положеннями п. 4.3 Договору суборенди встановлено, суборендна плата за користування земельною ділянкою сплачується Суборендарем на користь Орендаря щорічно, в строк до 31 лютого поточного року користування.

Позивач відмітив, що в договорі помилково вказана дата « 31 лютого» замість вірного « 28 лютого», що ,на думку суду, не є суттєвим недоліком, адже місяць лютий не має такої дати як « 31 лютого».

Згідно з п. 5.1. Договору суборенди земельна ділянка передасться в суборенду для ведення Суборендарем товарного сільськогосподарсь кою виробництва (вирощування товарної сільськогосподарської продукції).

Цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення (п. 5.2. Договору суборенди).

Як зазначає позивач, відповідач має заборгованість по суборендній платі за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 66 369 грн.

Разом з тим, матеріали справи містять претензію ТОВ «Черняхівка Агро» від 25.07.2025р. до ФГ «Майбутнє Агро» щодо необхідності погашення суми наявної станом на 2025 рік заборгованості за договорами суборенди (куди включено і заборгованість щодо Договору суборенди від 03.04.2021р. ) та про розірвання договорів суборенди.

У ст. 626 Цивільного кодексу України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Також, у ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України ).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.

Вищезазначене також викладено сторонами у п. 9.1. Договору суборенди.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про оренду землі" орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.

Як вже зазначалося вище, за умовами п. 4.3 Договору суборенди суборендна плата за користування земельною ділянкою сплачується Суборендарем на користь Орендаря щорічно, в строк до 28 лютого поточного року користування.

Відтак, відповідач мав сплачувати на користь позивача щорічно суборендну плату не пізніше 28 лютого поточного року користування.

Але, матеріали справи не містять доказів виконання Суборендарем свого зобов`язання щодо своєчасної та у повному обсязі сплати суборендної плати.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ФГ «Майбутнє Агро» заборгованості по суборендній платі за земельну ділянку за Договором суборенди землі від 03.04.2021р. за 2022-2024 рр. у загальному розмірі 66 369 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При винесені даного рішення суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст. ст. 123, 129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Черняхівка Агро» до Фермерського господарства «Майбутнє Агро» про стягнення заборгованості у розмірі 66 369 грн. - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Майбутнє Агро» (65045, Одеська обл., м. Одеса, вул. Ніжинська, буд. 79, каб. 37, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Черняхівка Агро» (16671, Чернігівська обл., Ніжинський р-н, с. Черняхівка, вул. Молодіжна, буд. 1, ) заборгованість за договором суборенди землі від 03.04.2021р. у розмірі 66 349 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 19 січня 2026 р.

Суддя Н.В. Рога