ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/5684/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л. і Малашенкової Т.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Нестеренко Катерини Віталіївни (правонаступник первісного позивача - компанії Ель Пасадена Інвест Лімітед (El Pasadena Invest Limited) далі - Компанія; далі - Підприємець)

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 (головуючий суддя Зеленіна Н.І.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 (головуючий суддя Руденко М.А., судді: Пономаренко Є.Ю. і Барсук М.А.)

за скаргою Підприємця

на постанови державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Павліченко Вікторії Олександрівни (далі - Державний виконавець)

у справі № 910/5684/20

за позовом Підприємця (правонаступник первісного позивача - Компанії)

до: 1) акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк);

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" (далі - Товариство)

про розірвання договору та стягнення 202 051,22 дол. США.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Підприємець звернулася до суду зі скаргою на постанову Державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 у ВП № 77993921 та постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 у ВП № 77994098. Просила визнати протиправними та скасувати постанови Державного виконавця від 22.07.2025 про зупинення виконавчих дій у ВП № 77993921 та у ВП № 7799409.

Скарга мотивована тим, що оскаржувані постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у ВП № 75944508 та ВП № 77994098, прийняті Державним виконавцем із посиланням на пункт 10-2 розділу ХІІІ Закону України "Про виконавче провадження", згідно з яким, зокрема, зупиняється вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях, стягувачами за якими є громадяни Російської Федерації, є неправомірними, оскільки Підприємець (стягувач у цих виконавчих провадженнях) є громадянкою України, з відповідними реєстраціями місця проживання у місті Києві та права ведення підприємницької діяльності у якості фізичної особи-підприємця. Припущення боржника та Державного виконавця про те, що стягувач є громадянкою Російської Федерації (далі - рф), навіть за підтвердженості таких обставин, не можуть слугувати підставою для зупинення виконання судового рішення, оскільки:

- Державний виконавець неправомірно розглядає стягувача виклично як громадянку рф та залишає поза увагою українське громадянство стягувача;

- положення пункту 10-2 Розділу ХІІІ "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Закону України "Про виконавче провадження", а також пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" від 03.03.2022 № 187 (далі - Постанова № 187) не свідчать про введення мораторію на виконання судових рішень на користь громадян України;

- примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається державою Україна та не є підставою для його втрати.

При цьому, звертаючись зі скаргою, Підприємець просила поновити пропущений процесуальний строк на звернення із нею до суду з мотивів того, що:

- Державний виконавець не направляв стягувачу або представнику копії вказаних постанов від 22.07.2025, тому про їх існування представник стягувача дізнався лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень 22.08.2025. При цьому стягувач не міг очікувати, що Державний виконавець винесе подібні постанови і зупинить виконавчі дії, а розраховував на виконання судового рішення за наслідками, зокрема, відмови у роз`ясненні судового рішення за зверненням Державного виконавця;

- при обрахунку строків на оскарження стягувач керувався строком, який визначений частиною п`ятою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", а саме протягом 10 робочих днів з дня, коли дізнався про оскаржувані постанови Державного виконавця (з 22.08.2025), тож при такому розрахунку скарга подається вчасно - 05.09.2025, однак в ході підготовки скарги представник стягувача виявив, що відповідно до пункту "а" частини першої статті 341 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, а вже за таким обрахунком останнім днем для оскарження постанов є 01.09.2025, тобто строк на їх оскарження було пропущено стягувачем;

- з урахуванням того, що із 10-денного строку на оскарження починаючи з дати ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень, коли стягувач дізнався про спірні постанови (з 22.08.2025), 23 та 24 серпня 2025 року були вихідними днями, а з 29.08.2025 по 01.09.2025 представник стягувача, як керівник адвокатського бюро "Титаренко та партнери", перебував у службовому відрядженні за заявою клієнта з метою надання правничої допомоги за межами м. Києва і не міг належним чином підготувати скаргу в строк, оскільки з 10 календарних днів фактично робочих днів, вільних від відрядження, адвокат Титаренко Д.С. мав лише чотири, чого не достатньо для належного вивчення питань, підготовки і вчасної подачі скарги, за умови, що представник керувався строком, визначеним частиною п`ятою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" і вважав, що має час на оскарження до 05.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025, скаргу Підприємця на дії Державного виконавця залишено без розгляду.

Суд першої інстанції виснував, що наведені скаржником причини пропуску встановленого процесуального строку для оскарження дій Державного виконавця не можуть вважатися поважними, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні клопотання скаржника про поновлення строку для подання скарги та залишив її без розгляду. За наслідками апеляційного перегляду із таким висновком місцевого господарського суду погодився і апеляційний суд.

Не погоджуючись з такими висновками судів попередніх інстанцій, Підприємець звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій з посиланням на підставу касаційного оскарження, визначену абзацом 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та просить скасувати постанову і ухвалу судів попередніх інстанцій, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду скарги Підприємця.

За доводами Підприємця:

- суди не врахували існування колізії норм Закону України "Про виконавче провадження" та ГПК України у питанні строку оскарження виконавчих дій при примусовому виконання судових рішень;

- суди не врахували обставини не направлення Державним виконавцем на адресу стягувача оскаржуваних постанов та помилково послалися на обставини вільного доступу до них у Автоматизованій системі виконавчих проваджень (далі - АСВП), оскільки чинне законодавство не покладає на стягувача обов`язку з відстежування стану виконавчих проваджень;

- з огляду на тривалість вирішення цього спору по суті, а також незначне порушення процесуального строку на оскарження дій Державного виконавця скаржником, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у його поновленні допустили надмірний формалізм.

Від Банку надійшов відзив на касаційну скаргу Підприємця, в якому відповідач-1, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних позивачем судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Державного виконавця та Товариства відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин виконання судового рішення у цій справі, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

У розгляді заявленої Підприємцем скарги судами попередніх інстанцій встановлено таке.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі № 910/5684/20, зокрема, розірвано договір № SI296N банківського рахунка від 20.09.2006, який укладено між Компанією та Банком. Стягнуто з Банку на користь Компанії 195 860,00 дол. США заборгованості та 82 019,34 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 задоволено клопотання Підприємця про заміну сторони її правонаступником. Замінено у справі Компанію її правонаступником - Підприємцем (02125, м. Київ, вул. Петра Запорожця, 26-А, кв. 99; РНОКПП ).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 апеляційні скарги Компанії та Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі № 910/5684/20 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі № 910/5684/20 залишено без змін.

Господарський суд міста Києва 29.04.2024 видав наказ про примусове виконання рішення від 29.06.2022 у справі № 910/5684/20.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.08.2024 у справі № 910/5684/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Банку на рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024. Поновлено виконання рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі № 910/5684/20.

Додатковою ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.08.2024 у справі № 910/5684/20 заяву Підприємця про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції задоволено частково. Стягнуто з Банку на користь Підприємця 30 000,00 грн витрат на правничу (правову) допомогу у суді касаційної інстанції.

Господарський суд міста Києва 23.04.2025 видав наказ на виконання додаткової ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.08.2024 у справі № 910/5684/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/5684/20 відмовлено у задоволенні заяви Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про роз`яснення порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі № 910/5684/20.

Підприємець 08.09.2025 звернулася до суду першої інстанції зі скаргою на дії Державного виконавця, в якій просить: визнати протиправною та скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 у виконавчому провадженні ВП № 77993921; визнати протиправною та скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 у ВП № 77994098.

Підприємець зазначає, що 07.05.2025 постановами Відділу ДВС відкрито ВП № 77993921 про стягнення 195 860,00 дол. США заборгованість та 82 019,34 грн витрат по сплаті судового збору, а також ВП № 77994098 про стягнення 30 000,00 грн витрат на правничу (правову) допомогу у суді касаційної інстанції.

У подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 у справі № 910/5684/20 було відмовлено Державному виконавцю у роз`яснені порядку виконання судового рішення від 29.06.2022 та після цього представник стягувача не отримував будь-яких повідомлень від Державного виконавця, а оскільки рішення лишалось невиконаним, то представником стягувача були подані дві заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень, які зареєстровані Відділом ДВС 20.08.2025. Враховуючи графік приймальних днів, що діє у Державного виконавця (середа друга половина дня і п`ятниця перша половина дня) матеріали для ознайомлення обох виконавчих проваджень були видані представнику стягувача 22.08.2025. Під час ознайомлення з виконавчими провадженнями, представник стягувача дізнався про те, що виконавець не оскарживши ухвалу суду від 17.07.2025, якою йому відмовлено у роз`ясненні порядку виконання рішення, виніс в обох провадженнях аналогічні постанови про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 із посиланням на пункт 10-2 розділу ХІІІ "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Закону України "Про виконавче провадження".

За твердженнями скаржника, виконавець не направляв стягувачу або представнику копії вказаних постанов від 22.07.2025, тому про їх існування представник стягувача дізнався лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень 22.08.2025. При цьому стягувач не міг очікувати, що виконавець винесе подібні постанови і зупинить виконавчі дії, а розраховував на виконання судового рішення після винесення судом ухвали від 17.07.2025 або ж на її апеляційне оскарження Банком як боржником чи Державним виконавцем, тому деякий час після винесення вказаної ухвали не проводив ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень. До того ж, повний текст ухвали був доставлений сторонам у електронний суд лише 22.07.2025, що також вплинуло на те, що стягувач не очікував, що в цей же день виконавець прийме спірні постанови.

У розгляді клопотання Підприємця про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення зі скаргою суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку про те, що наведені скаржником причини пропуску встановленого процесуального строку для оскарження дій Державного виконавця не можуть вважатися поважними.

Судами з`ясовано, що Підприємець зі скаргою на дії Державного виконавця звернувся до суду першої інстанції 05.09.2025, про які дізнався під час ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень 22.08.2025, тобто скарга подана поза межами встановленого частиною першою статті 341 ГПК України десятиденного строку на оскарження дій Державного виконавця щодо прийняття постанов про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 у ВП №№ 77993921, 77994098.

Суди звернули увагу, що строки на подання скарги є процесуальними, тому можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ГПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не позовною давністю, а є процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Відтак, вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій. Отже, вирішуючи це питання, суд з урахуванням конкретних обставин справи має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

У рішенні по справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: "Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, Серія А № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03).

Оцінюючи доводи Підприємця, наведені в обґрунтування підстав поважності пропуску процесуального строку на звернення зі скаргою, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

Так, Підприємець стверджувала, що при обрахунку строків на оскарження спірних постанов вона керувалася частиною п`ятою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та строком, який обраховувала з моменту, коли дізналася про них, а саме протягом 10 робочих днів з 22.08.2025, у зв`язку з чим просила поновити пропущений строк, враховуючи встановлену законодавчу колізію правових норм, визначену частиною п`ятою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та пункту "а" частини першої статті 341 ГПК України, а також з урахуванням того, що з 10 календарних днів фактично робочих днів у адвоката стягувача (з урахуванням вихідних та відрядження адвоката) було лише чотири, чого не достатньо для належного вивчення питань, підготовки і вчасної подачі скарги.

За приписами частин першої, п`ятої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Водночас, відповідно до статті 339-1 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Нормами статей 339, 340 ГПК України передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій/бездіяльності державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.

Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, які знаходяться у розділі VI "Судовий контроль за виконанням судових рішень", зокрема, щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом "а" частини першої статті 341 цього Кодексу (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.09.2019 у справі № 920/149/18 (провадження № 12-297гс18), від 01.11.2023 у справі № 904/3734/20, постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 909/524/19, від 19.03.2024 у справі № 909/992/19).

Згідно з пунктом "а" частини першої, частиною другою статті 341 ГПК України відповідну скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права. Пропущений строк для подання скарги може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

З посиланням на наведене суди цілком обґрунтовано виснували, що стаття 74 Закону України "Про виконавче провадження" є загальною нормою по відношенню до статей 339-341 ГПК України, яка застосовується до більш широкого кола відносин, зокрема:

- відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду;

- відносин, які виникають при оскарженні дій виконавця не тільки до суду, але й до органів державної виконавчої служби.

З огляду на наведене судами попередніх інстанцій відхилено посилання скаржника на обставини існування у чинному законодавстві колізії правових норм щодо строків оскарження дій виконавця у виконавчому провадженні як на підставу поважності причин пропуску процесуального строку на звернення зі скаргою, з чим погоджується і касаційний суд, оскільки помилкове розумінні скаржником (залученим ним адвокатом) норм чинного законодавства та роз`яснень Верховного Суду щодо правильного його застосування у цьому випадку не свідчить про поважність пропуску процесуального строку скаржником.

На обґрунтування поважності підстав пропуску процесуального строку на звернення зі скаргою, Підприємець також посилалася, зокрема, на обставини не направлення їй як стягувачу Державним виконавцем оскаржуваних постанов, а також те, що про їх винесення Підприємець дізналася лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень 22.08.2025.

Оцінюючи ці доводи Підприємця суди звернули увагу, що відповідно до частин першої, восьмої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до АСВП, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення (частина перша статті 28 Закону України "Про виконавче провадження").

Об`єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - ОП КГС ВС) у постанові від 04.02.2022 в справі № 925/308/13-г наголосила, що за порівняльним аналізом змісту термінів "дізнався", або "повинен був дізнатися", що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, слід зробити висновок про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку суд врахував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). А тому стягувач, який подав до відповідного органу заяву про вчинення відповідних виконавчих дій, однак не отримав задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні, незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні документи виконавчого провадження або відповіді.

Висновок про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні є сталою та послідовною судовою практикою, від якої ОП КГС ВС не вбачав підстав для відступу.

З огляду на наведене, за цілком обґрунтованими висновками судів попередніх інстанцій, попри доводи про не направлення Державним виконавцем Підприємцю оскаржуваних постанов про зупинення вчинення виконавчих дій від 22.07.2025 у ВП №№ 77993921, 77994098, Підприємець як стягувач, з урахуванням презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, не спростувала наявності у неї можливості контролювати виконавчі провадження та своєчасно отримувати інформацію про вчинення виконавчих дій у них.

Зокрема, за висновками судів, Підприємець мала можливість контролювати стан своїх виконавчих проваджень: мала право доступу до АСВП, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, тощо. У той же час Підприємець звернулася до виконавчої служби з клопотаннями про ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень 18.08.2025 та не довела неможливість ознайомитися зі спірними постановами Державного виконавця у АСВП, зокрема, і 18.08.2025, як і не довела, що ці постанови були невчасно внесені Державним виконавцем в АСВП та/або АСВП не працювала в спірний період належним чином.

Отже, суди попередніх інстанцій із належною повнотою оцінили аргументи скаржника щодо поважності причин пропуску процесуального строку на звернення зі скаргою, надані на їх підтвердження докази, та визнали їх неповажними.

Доводи касаційної скарги Підприємця наведених висновків не спростовують та фактично зводяться до незгоди скаржника із висновками судів щодо неповажності наведених скаржником підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, а не неправильного застосування судам норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права при оцінці наведених скаржникам підстав для такого поновлення, про які стверджує скаржник у касаційній скарзі.

Аргументи касаційної скарги Підприємця не враховують висновків ОП КГС ВС, викладених у постанові від 04.02.2022 в справі № 925/308/13-г, щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні. Зводяться до визнання власного, помилкового тлумачення чинного законодавства у питанні строків оскарження дій виконавця у виконавчих провадженнях, що було предметом дослідження та оцінки судів попередніх інстанцій, та за мотивованим висновком судів не є поважною підставою пропуску такого строку.

Водночас, Верховний Суд звертає увагу на те, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах, наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.

За подання касаційної скарг на судові рішення, у яких розглянуто скаргу на рішення, дії (бездіяльність) органу виконавчої служби судовий збір не сплачується, отже, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтею 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Нестеренко Катерини Віталіївни залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/5684/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова