ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026м. ДніпроСправа № 904/6711/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєвої І.В., розглянувши справу

за позовом Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", Дніпропетровська обл., м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пауер Інжиніринг", м. Черкаси

про стягнення 350 135,23 грн

Без виклику представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

Державна установа "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" звернулась до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пауер Інжиніринг" про стягнення 350 135,23 грн, з яких: 238 005,71 грн основний борг, 112 129,52 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 12/02-6504-ОД від 02.01.2018.

Суд ухвалою від 01.12.2025 позовну заяву Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" залишив без руху. Запропонував Державній установі "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду чеку та опису вкладення у цінний лист (оригіналів або належним чином засвідчених копій), які підтверджують факт відправлення відповідачу (на адресу, зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань) копії позовної заяви і доданих до неї документів у строк до 15.12.2025.

05.12.2025 до господарського суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2025 про залишення позовної заяви без руху. Разом із вказаною заявою позивач подав до суду докази направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу.

Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 05.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

18.10.2023 введено в дію Закон України № 3200-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами".

Відповідно до ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

В ухвалі від 05.12.2025 суд зазначив про обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Пауер Інжиніринг" зареєструвати свій електронний кабінет та про можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

Станом на 21.01.2026 не зареєструвало свій електронний кабінет.

В ухвалі від 05.12.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу було роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач відзиву на позов не подав.

Відповідач про відкриття провадження у справі та можливість подання заяв по суті справи повідомлявся рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до вимог статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України.

На адресу суду повернувся направлений відповідачеві конверт із копією ухвали суду від 05.12.2025.

Поштовому відправленню (ухвалі суду від 05.12.2025) на адресу відповідача, присвоєно штрихкодовий ідентифікатор R63. За результатами пошуку за штрихкодовим ідентифікатором R63 на WEB сторінці Укрпошти (http://ukrposhta.ua/ua/vidslidkuvati-forma-poshuku) вбачається, що відправлення за вищевказаним номером відправлення за вищевказаним номером повернено за зворотною адресоюз відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання».

За ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже судом були вчинені всі передбачені законом заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, а неподання ним до суду відзиву не можна визнати таким, що обумовлене поважними причинами.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За викладених обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.01.2018 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пауер Інжиніринг" (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 12/02-6504-ОД (далі - договір).

Відповідно до п. 1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно загальною площею 513,6 кв. м (в т.ч. 36,7 кв.м. загального користування), з яких:

- нежитлове вбудоване приміщення площею 17,4 кв.м на цокольному поверсі п`ятиповерхової будівлі «Режимний корпус»;

- нежитлове вбудоване приміщення площею 51 кв.м на першому поверсі одноповерхової будівлі «Котельня парова»;

- нежитлове вбудоване приміщення площею 47,4 кв.м. у підвалі двоповерхової будівлі « 5 корпусного відділення»

нежитлове вбудоване приміщення площею 23,1 кв.м на цокольному поверсі триповерхової «Головний режимний корпус»;

- нежитлове вбудоване приміщення площею 374,7 кв.м на першому поверсі двоповерхової будівлі «Котельня», розміщене за адресою: м. Дніпро, вул. Надії Алексеєнко, 80, що перебуває на балансі державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 17.08.2017 і становить за незалежною оцінкою 1 511 986,00 грн.

Майно передається в оренду з метою іншого використання нерухомого майна (розміщення технологічного обладнання з метою постачання теплової енергії). Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється. (п. 1.2 договору).

Орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна (п. 2.1 договору).

Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку жовтень 2017 р. 19 489,65 грн (п. 3.1 договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж:

- 50 % до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділеннями казначейства - у розмірі 9744,83 грн;

- 50% балансоутримувачу у розмірі 9744,82 грн, щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря протягом дії договору.

Договір було укладено строком на два роки 11 місяців, що діє з 02.01.2018 по 01.12.2020 включно (п. 10.1 договору).

Позивач зазначає, що орендодавцем на виконання умов договору індивідуально визначене нерухоме майно було передано в належному стані в оговорений договором строк. Однак відповідач свої договірні зобов`язання по сплаті орендної плати як орендодавцю, так і балансоутримувачу не виконував. Як зазначає позивач, оскільки борг орендаря станом на листопад 2019 перед орендодавцем складав 67 792,68 грн, останнім було направлено орендарю лист від 27.11.2019 № 11-02-06930 (а.с. 15) з повідомленням про відмову від договору оренди та його розірвання.

В подальшому з метою захисту майнових прав держави Регіональним відділенням Фонду державного майна України була подана позовна заява до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з відповідача грошової заборгованості по сплаті орендної плати та штрафних санкцій.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2021 у справі № 910/15082/20 (суддя Татарчук В.О.) позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 12/02-6504-ОД від 02.01.2018 у розмірі 77 830,64 грн, заборгованості з орендної плати в позадоговірний період 129 659,75 грн, неустойки 518 638,92 грн, пені - 2659,83 грн, штрафу 11 966,38 грн та виселення задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях 77 830,64 грн - заборгованості з орендної плати за договором оренди, 518 638,92 грн - неустойки, 2659,83 грн - пені, 11 966,38 грн штрафу, 11 268,85 грн витрат по сплаті судового збору, 60 грн судових витрат. Виселено Товариство з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» з державного нерухомого майна - нежитлових вбудованих приміщень, площею 513,6кв. м. розміщених за адресою: м. Дніпро, вул. Надії Алексеєнко, 80.

Позивач зазначає, що балансоутримувач за договором мав отримувати частину орендної плати у розмірі 9744,82 грн на місяць незалежно від результатів господарської діяльності орендаря, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання - передачі нерухомого майна від 02.01.2018 по дату отримання відповідачем повідомлення орендодавця про відмову від договору.

Позивач стверджує, що орендодавцем було видано наказ про розірвання договору оренди від 23.12.2019 та повідомлено орендаря листом від 20.01.2020 № 11-02-00410. Відповідачем отримано лист 23.01.2020.

Господарський суд зазначає, що зазначений наказ та докази його отримання відповідачем позивачем не надані.

Позивач зауважує, що при винесенні рішенні у справі № 910/15082/20 суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду у справі № 910/11131/19 від 19.04.2021, у мотивувальній частині якої зазначено, «що стягнення орендної плати можливе лише до моменту припинення дії договору, а після припинення договору належним способом захисту прав та інтересів орендодавця є застосування неустойки - самостійної форми майнової відповідальності».

Так, за розрахунком позивача розмір належної до сплати відповідачем на користь балансоутримувача орендної плати за період з 02.01.2018 по 23.01.2020 становить 265 207,77 грн. Відповідачем частково сплачено за оренду грошову суму у розмірі 27 202,06 грн. З огляду на вищенаведене, основна заборгованість відповідача перед балансоутримувачем за користування орендованим майном на дату отримання відповідачем повідомлення про розірвання договору оренди складала 238 005,71 грн. Позивач зазначає, що відповідач заборгованість не сплатив, що і стало причиною звернення до суду.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч.1,2,5 ст.762 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

З позовної заяви вбачається, що за розрахунком позивача розмір належної до сплати відповідачем на користь балансоутримувача орендної плати за період з 02.01.2018 по 23.01.2020 (з урахуванням часткової оплати відповідача) становить 238 005,71 грн, який позивач просить стягнути з відповідача.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд зазначає наступне.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2021 у справі № 910/15082/20 (суддя Татарчук В.О.) встановлено наступне.

«Листом від 27.11.2019 № 11-02-06930 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на підставі ст. 782 ЦК України повідомило орендаря про відмову від договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності від 02.01.2018 № 12/02-6504-ОД з 23.12.2019 та запропонувало повернути об`єкт оренди балансоутримувачу за актом приймання - передачі.

ТОВ «Пауер Інжиніринг» отримано вказаний вище лист 23.12.2019, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Регіональним відділенням було видано наказ про розірвання договору оренди з 23.12.2019 та повідомлено орендаря листом від 20.01.2020 № 11-02-00410.».

Господарський суд зазначає, що із закінченням строку договору оренди такий договір є припиненим, що означає припинення дії для сторін всіх його умов, а їх невиконання протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки, однак не зумовлює продовження дії договору в цілому або тих його умов, що не були виконані сторонами.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим орендна плата за користування майном за умовами договору, що припинився, не нараховується.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення п.3 ч. 1 ст.3 та ст.627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (ст..6 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, стягнення орендної плати можливе лише до моменту припинення дії договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 782 Цивільного кодексу України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2021 у справі № 910/15082/20 (суддя Татарчук В.О.) встановлено, що позивач відмовився від договору оренди на підставі ст. 782 ЦК України і такий договір є розірваним з моменту отримання відповідачем повідомлення позивача.

Як вказано вище, листом від 27.11.2019 № 11-02-06930 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на підставі ст. 782 ЦК України повідомило орендаря про відмову від договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності від 02.01.2018 № 12/02-6504-ОД з 23.12.2019 та запропонувало повернути об`єкт оренди балансоутримувачу за актом приймання - передачі. ТОВ «Пауер Інжиніринг» отримано вказаний вище лист 23.12.2019.

З огляду на викладене договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 12/02-6504-ОД від 02.01.2018 є розірваним з 23.12.2019 (з моменту одержання відповідачем листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області № 11-02-06930 від 27.11.2019, яким повідомлено орендаря про відмову від договору).

Таким чином, нарахування позивачем орендної плати за період з 23.12.2019 по 23.01.2020 є необґрунтованим та безпідставним, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача орендної плати за період з 23.12.2019 по 23.01.2020 у розмірі 10 876,60 грн задоволенню не підлягають.

В той же час, доказів сплати орендної плати за період з 02.01.2018 по 22.12.2019 в сумі 227 129,11 грн відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, не спростував.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення орендної плати за період з 02.01.2018 по 22.12.2019 у розмірі 227 129,11 грн є правомірними та підлягають задоволенню.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 15.02.2020 по 15.02.2023 у розмірі 112 129,52 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат та встановлено, що він виконаний неправильно.

З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що позивач нараховує інфляційні втрати на загальну заборгованість з орендної плати (за період з 02.01.2018 по 23.01.2020) у сумі 238 005,71 грн за період з 15.02.2020 по 15.02.2023.

В той же час суд встановив, що нарахування позивачем орендної плати за період з 23.12.2019 по 23.01.2020 є необґрунтованим та безпідставним, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача орендної плати за період з 23.12.2019 по 23.01.2020 у розмірі 10 876,60 грн.

Відповідно до виконаного господарським судом розрахунку до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 107 005,33 грн, нараховані за період з 15.02.2020 по 15.02.2023 на заборгованість з орендної плати за період з 02.01.2018 по 22.12.2019 у розмірі 227 129,11 грн.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що має місце прострочення виконання зобов`язання є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 334 134,44 грн, з яких: 227 129,11 грн основний борг, 107 005,33 грн інфляційні втрати.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ст. 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028,00 грн.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Господарський суд зазначає, що позовна заява подана позивачем до суду в електронній формі.

При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 5252,03 грн згідно з платіжною інструкцією № 2485 від 20.11.2025, замість 4201,62 грн. Таким чином, при зверненні з позовом до суду позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 1050,41 грн.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідне клопотання позивачем до суду подано не було. Тому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1050,41 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України, для чого позивачу необхідно звернутися до суду з відповідним клопотанням.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: на позивача 192,01 грн (4,57 %), на відповідача 4009,61 грн (95,43 %).

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пауер Інжиніринг" (18000, Черкаська область, м. Черкаси, б.Шевченка, буд. 266, ідентифікаційний код 38814501) на користь Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" (49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 80, ідентифікаційний код 14316882) 338 144,05 грн, а саме: 334 134,44 грн, з яких: 227 129,11 грн основний борг, 107 005,33 грн інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 4009,61 грн, про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 21.01.2026.

Суддя І.В. Мілєва