РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2026Справа № 910/13476/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ»

про стягнення 356 724, 47 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" (далі-відповідач) про стягнення 356 724, 47 грн, з яких: 301 162, 93 грн - інфляційні втрати та 55 561, 54 грн - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо сплати коштів пайової участі для створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, стягнення яких було предметом спору у справі № 910/13288/24.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, зокрема встановлено відповідачу строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подачі заяви з обгрунтованими запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Крім того, судом повідомлено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

25.11.2025 до суду надійшов відзив Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема зазначає, що з моменту видачі довідки про виконання договору пайової участі до моменту введення об`єкта в експлуатацію, а також після введення об`єкта будівництва в експлуатацію та до 2024 року, позивач не звертався до відповідача з вимогами сплатити безпідставно збережений пайовий внесок, не надсилав розрахунки цього внеску, з огляду на що підприємство не було проінформоване про наявність в нього будь-яких зобов`язань по сплаті пайової участі.

25.11.2025 до суду надійшло клопотання Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" про залучення третьої особи, в якому відповідач просить суд залучити ТОВ «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

28.11.2025 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач, зокрема зазначає, що обов`язок щодо сплати пайової участі прямо передбачений законодавством України та саме з моменту введення об`єкту в експлуатацію вважається, що забудовник порушує зобов`язання, встановлене в законі, по сплаті пайової участі і відповідачу було відомо про вказаний обов`язок станом на момент виникнення порушення зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у задоволенні клопотання Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" про залучення третьої особи - відмовлено.

03.12.2025 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких відповідач, зокрема зазначає, що дізнався про наявність обов`язку повернути безпідставно збережені кошти лише з листа Департаменту від 07.03.2024 № 050/08-1002, яким Департамент вперше вимагав підписання розрахунку пайової участі у розмірі 1 474 735,78 грн., а до цього часу Департамент жодного разу не звертався до відповідача щодо наявності додаткових зобов`язань.

04.12.2025 до суду надійшло клопотання Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" про залучення третьої особи, в якому відповідач просить суд залучити ТОВ «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 клопотання Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - задоволено. Залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ». Зокрема, запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» у строк до 27.12.2025 надати суду письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог та докази на підтвердження викладених обставин, з урахуванням положень ч. 3-7 ст. 165 ГПК.

22.12.2025 до суду надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» щодо позову або відзиву, в яких третя особа, зокрема зазначає, що з моменту, коли ДП "ГДІП" та ТОВ "Газова Будівельна компанія" дізнались про наявність у Департаменту вимог щодо доплати пайового внеску, відповідач та третя особа здійснювали активні дії з метою узгодження розрахунку пайової участі та сплати вказаної заборгованості, зокрема, надсилали на вимоги Департаменту необхідні документи, дані технічної інвентаризації об`єкту для обчислення розміру внеску, надавали Департаменту відомості щодо площ об`єкта та його складових, повідомляли Департамент про необхідність коригування розрахунків. Тож третя особа зазначає, що позовні вимоги Департаменту не можуть бути задоволені, а ДП "ГДІП" має бути звільнене від відповідальності оскільки прострочення грошового зобов`язання в такий строк було обумовлене діями самого кредитора.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 виправлено описку допущену в ухвалі Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 про залучення третьої особи у справі № 910/13476/25.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено у судових рішеннях у справі №910/13288/24:

- 11.09.2006 Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації, ТОВ «Данфорт» і Генеральною дирекцією з обслуговування іноземних представництв укладено договір № 807 про сплату пайової участі у зв`язку із будівництвом готельно-житлового комплексу «Дипломат» з загальною площею 12 937,61 кв. м (в т. ч. апартаменти - квартири 7 086,37, готельна частина 1 061,00 кв. м, офісна частина - 548,99 кв.м, підземний паркінг - 1 452,95 кв. м) на вул. Гоголівській, 44-46 у Шевченківському районі міста Києва (далі - договір № 807);

- 10.06.2008 Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації видано довідку № 049-18/4873, якою підтверджується, що ТОВ "Данфорт" відповідно до договору № 807 перераховано пайові кошти у сумі 2 129,25 тис. грн, у тому числі відповідно до пункту 3.1 - 157,24 тис. грн (без ПДВ) на відповідний бюджетний рахунок;

- Відповідно до пункту 4.1 договору № 807 у разі збільшення вказаної загальної площі споруди Товариство повинно укласти договір з Головним управлінням економіки та інвестицій та перерахувати на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету пайові кошти на створення інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва за додатково створені площі;

- 20.05.2014 між Державним підприємством "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" і Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськбудінвест» укладено договір № 64/14 про забудову земельної ділянки на вул. Гоголівській, 44-46 в м. Києві (далі - договір про забудову № 64/14), відповідно до якого об`єктом будівництва є готельно-житловий комплекс «Дипломат»;

- 26.11.2018 Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві зареєстрував повідомлення про зміну даних № КВ65 у дозволі на будівельні роботи № КВ40. Вказаним повідомленням визначено, що замовником будівництва є Державне підприємство "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв", об`єктом - будівництво готельно-житлового комплексу за адресою: вул. Гоголівська, 44-46 у Шевченківському районі м. Києва (Коригування);

- 01.08.2019 між Державним підприємством "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв", ТОВ «БК «Міськбудінвест» і ТОВ «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» укладено додаткову угоду № 6 до Договору про забудову № 64/14, відповідно до якої ТОВ «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» приймає на себе та набуває на майбутнє всі права та обов`язки, які належали ТОВ «БК «Міськбудінвест». Відповідно до пункту 3.11 договору про забудову № 64/14 зобов`язання по сплаті пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, пов`язані з будівництвом об`єкта, а також всі інші зобов`язання перед третіми особами, що є, або можуть виникнути в майбутньому, виконуються (сплачуються) Компанією самостійно у повному обсязі за рахунок власних чи залучених коштів;

- 23.09.2021 ДП "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" було подано акт готовності об`єкта до експлуатації, відповідно до якого загальною площею об`єкту є 14 592,00 кв.м.;

- 27.10.2021 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видав ДП "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № КВ38 (далі - сертифікат про прийняття об`єктів в експлуатацію), відповідно до якого об`єктом є будівництво готельно-житлового комплекс «Дипломат» на вул. Гоголівській, 44-46 у Шевченківському районі м. Києва;

- Як стверджує позивач, загальною площею фактично збудованого та введеного в експлуатацію готельно-житлового комплексу «Дипломат» є 14 592,00 кв. м, що є більшою величиною, ніж та площа (12 937,61 кв. м), за яку ТОВ "Данфорт" попередньо сплачено кошти. Вказане свідчить про те, що об`єкт будівництва введено в експлуатацію без повної сплати пайової участі, що суперечить вимогам підпункту 4 абзацу другого пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 132-ІХ;

- Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що будівельні роботи щодо готельно-житлового комплексу «Дипломат» розпочались у попередні роки, станом на 01.01.2020 вказаний об`єкт не було введено в експлуатацію та договір про сплату пайової участі з Компанією не було укладено, на Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" було покладено обов`язок звернутись до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі протягом 10 днів після 01.01.2020;

- Проте зазначений обов`язок Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" не виконало, чим, на думку позивача, порушило вимоги підпункту 3 абзацу другого пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 132-ІХ та підпункту 3.6 пункту 3 рішення Київської міської ради від 15.02.2018 № 180/4244.

Тож, Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" (відповідач-1, Підприємство) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» (відповідач-2, Компанія) про солідарне стягнення 4 747 641,66 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі.

Солідарність стягнення обґрунтовувалася умовами пункту 6.2 Договору про забудову № 64/14, яким передбачено, що ДП "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" та ТОВ «ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» несуть солідарну відповідальність за вирішення правових і фінансових питань із третіми особами, які можуть виникнути з приводу реалізації умов даного Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/13288/24 у позові Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі № 910/13288/24 апеляційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/13288/24 задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/13288/24 скасовано, з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв". Стягнуто з Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розмірі 497 789 грн 97 коп. В решті задоволення позовних вимог до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2025 у справі № 910/13288/24 постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі № 910/13288/24 - залишено без змін.

Як зазначає позивач, 18.07.2025 Державним підприємством "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" сплачено на користь позивача 497 789,97 грн - коштів пайової участі, що підтверджується випискою від 18.07.2025 по рахунку: ГУК у м.Києві/м.Київ/24170000 IBAN: UA0026001.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконав свій обов`язок щодо сплати коштів пайової участі для створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, оскільки, як встановлено судом об`єкт будівництва було введенно в експлуатацію 27.10.2021, в той час як відповідач сплатив кошти пайової участі 18.07.2025, тож позивач просить суд стягнути з відповідача 301 162, 93 грн - інфляційні втрати за період з 28.10.2021 по 17.07.2025 та 55 561, 54 грн - 3 % річних за період з 28.10.2021 по 17.07.2025.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Водночас, пунктом 3.4. Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415 (далі - Порядок) передбачено, що Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент економіки та інвестицій) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

З 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 (пункти 10-13), якими виключено ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", що регулювали пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла до 01.01.2020) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію.

За змістом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 та Прикінцевих та Перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020, передбачений до цього статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Абзацом 1 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Разом з тим законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») у таких розмірах та порядку:

розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Порядок пайової участі замовника будівництва, передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», був впроваджений законодавцем для:

(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

У постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 Верховний Суд виснував, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування коштів пайової участі саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Як встановлено судом вище, Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі № 910/13288/24 рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/13288/24 скасовано, з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв". Стягнуто з Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розмірі 497 789 грн 97 коп. В решті задоволення позовних вимог до Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" та апеляційної скарги відмовлено.

Судом у справі № 910/13288/24 встановлено, що 23.09.2021 ДП "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" було подано акт готовності об`єкта до експлуатації, відповідно до якого загальною площею об`єкту є 14 592,00 кв.м.

27.10.2021 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видав Підприємству сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № КВ38 (далі - сертифікат про прийняття об`єктів в експлуатацію), відповідно до якого об`єктом є будівництво готельно-житлового комплекс «Дипломат» на вул. Гоголівській, 44-46 у Шевченківському районі м. Києва.

Суд апеляційної інстанції у справі № 910/13288/24 також зазначив наступне:

- Загальна площа об`єкта становить: 1 465,64 кв.м. (загальна площа готельно-житлового комплексу: 14 592 кв.м. - 11 484. 66 кв.м. (площа, за яку сплачено попереднім забудовником, ТОВ «Данфорт») - 1 641,7 кв.м (площа паркінгу, за який пайова участь не сплачується) = 1 465,64 кв.м.);

- Об`єкт будівництва прийнято в експлуатацію відповідно до чинного законодавства України та на підставі Акту готовності об`єкта до експлуатації від 23.09.2021. Показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 липня 2021 року), затверджені Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 10 вересня 2021 року № 230, та чинні станом на 23.09.2021 визначають, що вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) по м. Києву дорівнює 16 982 грн.;

- Отже, розмір пайової участі за 1 465,64 кв.м. з урахуванням показника 16 982 грн. за 1 кв. м. та визначеної методики розрахунку (2 відсотки вартості будівництва об`єкта) становить 497 789,97 грн. Саме вказана сума підлягає до задоволення з ДП "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" (відповідача у даній справі № 910/13476/25) як замовника будівництва.

Крім того, суд апеляційної інстанції у справі № 910/13288/24 зазначив, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" відсутній солідарний обов`язок щодо сплати коштів пайового внеску, оскільки обов`язок перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти пайової участі законодавство покладає виключно на замовника будівництва, правовий статус якого пов`язується з правом забудови належної на відповідному речовому праві земельної ділянки. В свою чергу, ТОВ "ГАЗОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" не є замовником будівництва, не має статусу землекористувача або власника земельної ділянки, а отже, не несе перед органом місцевого самоврядування обов`язку зі сплати пайового внеску.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Отже, обставини, які встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі №910/13288/24, яка набрала законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, судове рішення у справі №910/13288/24 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо сплати коштів пайової участі підтверджено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі №910/13288/24, яка набрала законної сили.

Суд зазначає, що вказаною постановою було встановлено факт наявності у відповідача обов`язку із сплати коштів пайової участі у розмірі 497 789,97 грн., у зв`язку з чим за результатами аналізу документів у справі № 910/13288/24 суд дійшов висновку про наявність підстав для її стягнення, відтак саме у межах вказаної справи судом надавалась оцінка поданим сторонами доказам, у т ч. досліджувалось питання належності цих доказів, допустимості та достовірності для стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розмірі 497 789, 97 грн., а тому у межах даної справи суд не надає повторну оцінку цим доказам, а також не досліджує питання наявності/відсутності у відповідача обов`язку зі сплати коштів пайової участі, оскільки у даній справі предметом є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму 497 789, 97 грн., яка вже стягнута за рішенням суду з відповідача.

При цьому, суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

У постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 викладено правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007р. «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Суд, здійснивши перевірку розрахунків позивача в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 301 162, 93 грн за період з 28.10.2021 по 17.07.2025 нараховані на суму 497 789, 97 грн. та 3% річних у сумі 55 561, 54 грн за період з 28.10.2021 по 17.07.2025 нараховані на суму 497 789, 97 грн., дійшов висновку, що вони виконані вірно, з урахуванням висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не висвітлюються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв" (вул. Гончара Олеся, буд. 84, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код - 04013583) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код - 04633423) 301 162 (триста одну тисячу сто шістдесят дві) грн 93 коп. - інфляційних втрат, 55 561 (п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одну) грн 54 коп. - 3 % річних та 4 280 (чотири тисячі двісті вісімдесят) грн 69 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. О. Щербаков