ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Справа №918/326/25(570/390/25)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Миханюк М.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2025 у справі №918/326/25(570/390/25) (суддя Качур А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика"

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором

у межах справи №918/326/25

про неплатоспроможність ОСОБА_1

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

28.01.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" звернулось до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 24.02.2025 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Гощанського районного суду Рівненської області.

03.06.2025 ухвалою Господарського суду Рівненської області відкрито провадження у справі №918/326/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 06.08.2025 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Господарського суду Рівненської області, на розгляді якого перебуває справа №918/326/25 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02.09.2025 прийнято справу №918/326/25(570/390/25) до провадження в межах справи про неплатоспроможність: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ), розгляд справи вирішив здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.10.2025 у справі №918/326/25(570/390/25) позов задоволено Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" 43000 грн 00 коп заборгованості за кредитом, 87146 грн 64 коп заборгованості по процентах, 2160 грн 36 коп заборгованості за комісією та 2422 грн 40 коп судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Апелянт зазначає, що ТОВ «Бізнес позика» у встановлений строк не звернулося з вимогами у справі про банкрутство ОСОБА_1 . Спірні у даній справі правовідносини виникли до моменту порушення провадження у справі №918/326/25 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 .

За доводами апелянта, оскільки ухвалою Господарського суду Рівненської області від 03.06.2025 у справі №918/326/25 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та відкрито провадження у справі про банкрутство, у встановлені строки ТОВ «Бізнес позика» грошові вимоги як кредитор не заявив, а відтак, в даному випадку, відсутній предмет спору.

При цьому апелянт посилається на положення ст.ст.231, 278 ГПК України, ст.ст.7, 45, 62, 90 Кодексу України з процедур банкрутства, а також висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04, від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20), від 15.05.2019 у справі №289/2217/17, від 12.06.2019 у справі №289/233/18, від 19.06.2019 у справах №289/718/18 та №289/2210/17, постановах Верховного Суду від 20.09.2021 у справі №638/3792/20, від 17.04.2025 у справі №910/4993/22, від 02.10.2019 у справі №910/9535/18, від 09.09.2021 у справі №916/4644/15, від 22.09.2021 у справі №910/6639/20, від 23.05.2023 у справі №910/5369/21.

На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2025 у справі №918/326/25(570/390/25) та закрити провадження у справі за позовом ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; стягнути з ТОВ «Бізнес позика» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3634,60 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

13.11.2025 матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.

20.11.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2025 у справі №918/326/25(570/390/25). Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк до 12.12.2025 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.

09.12.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" надійшли заперечення щодо заявлених відповідачем витрат на правову допомогу, у яких зазначає, що заявлені відповідачем витрати в сумі 15000,00 грн є значно завищеними та не співмірними зі складністю цієї справи, яка за своєю суттю є шаблонною, типовою й не потребує для вирішення жодних досліджень правозастосовчої діяльності, а усталена практика для вирішення подібних типових питань в судах щодо закриття провадження у справі є незмінною протягом тривалого час. Просить врахувати дані заперечення щодо заявлених відповідачем витрат на надання правової допомоги у зв`язку з їх недоведеністю та не співмірністю щодо обставин закриття провадження у справі.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

03.07.2024 у порядку, визначеному Законом України "Про електронну комерцію", між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (позивач/кредитодавець) та ОСОБА_1 (відповідач/позичальник) було укладено договір №469200-КС-008 про надання кредиту (далі - договір), відповідно до пункту 2.1. якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 43000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил надання споживчих кредитів.

Відповідно до пунктів 2.2.-2.10. договору, тип кредиту: кредит; строк, на який надається кредит: 24 тижнів; стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1,50000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15077907, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Комісія за надання кредиту (надалі - комісія): 6 450,00 грн. Нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Супровідні послуги відсутні, тарифи не змінні в продовж дії договору, зміна будь-яких умов здійснюється шляхом укладання додаткового договору до договору, який сторони погодили іменувати у своїх відносинах додатковою угодою. Загальний розмір наданого кредиту: 43000,00 грн. Строк дії договору: до 18.12.2024 року. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 127469,88 грн. Загальні витрати за кредитом: 84 469,88 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка: 19683,83 процентів.

Відповідно до пункту 2.11. договору, денна процентна ставка: 1,16 процентів. Орієнтовна реальна річна процентна ставка розрахована відповідно до методики розрахунку, що затверджена Постановою Національного банку України від 11.02.2021 №16 "Про затвердження Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит".

Реальна річна процентна ставка, денна процентна ставка, загальні витрати за кредитом та орієнтовна загальна вартість наданого кредиту обчислені на основі припущення, що позичальник буде дотримуватись графіку платежів, що вказаний в п.3.2.3. та додатку №1 до договору, та буде застосовуватись знижена процентна ставка, а інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії Договору. Денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС:1,16 процентів = (ЗВСК:84469,88 грн/ЗРК:43000,00 грн)/t:169 днів Ч 100%, де: ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.

Застереження: наведені обчислення загальних витрат за кредитом, денної процентної ставки, реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості наданого кредиту є репрезентативними та базуються на обраних позичальником умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що договір залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.

Пунктами 2.12.-.2.13 договору встановлено, що дата видачі кредиту 03.07.2024. Дата повернення кредиту 18.12.2024.

Згідно з інформаційною довідкою вих.№33434/01 від 21.01.2025, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" здійснило платіж на користь ОСОБА_1 шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_2 . У призначенні платежу вказано: "Перерах.коштів ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 зг. до кредитного дог.№469200-КС008 від 03.07.2024 без ПДВ".

Позивач вказав, що боржник свої зобов`язання за кредитним договором №469200- КС-008 про надання кредиту належним чином не виконав, у боржника станом на 14.01.2025 утворилась заборгованість за договором №469200-КС-008 про надання кредиту, в розмірі 132307,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 43000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах 87146,64 грн; суми прострочених платежів за комісією 2160,36 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:

Щодо доводів апелянта про наявність підстав для закриття провадження у справі

28.01.2025 ТОВ "Бізнес позика" звернулось до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 24.02.2025 позов вказаний позов передано за підсудністю до Гощанського районного суду Рівненської області.

03.06.2025 ухвалою Господарського суду Рівненської області відкрито провадження у справі №918/326/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 06.08.2025 позов ТОВ "Бізнес позика" передано за підсудністю до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02.09.2025 прийнято справу №918/326/25(570/390/25) до провадження у справі в межах справи про неплатоспроможність: ОСОБА_1 .

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство в постанові від 23.09.2021 у справі №904/4455/19, щодо особливостей розгляду справи за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника після відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача, виклав наступну правову позицію.

За змістом пункту 8 частини першої статті 20, частини тринадцятої статті 30 ГПК України, з якими кореспондуються приписи статті 7 КУзПБ, процесуальний закон визначає правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, незалежно від моменту виникнення таких вимог, серед іншого справ за позовами з майновими (грошовими) вимогами до боржника, позовне провадження у яких відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача, стосовно яких у частині третій статті 7 КУзПБ встановлено імперативну вимогу їх передачі до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, для розгляду по суті спору в межах цієї справи.

Приймаючи таку справу за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника, господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, з`ясовує питання щодо заявлення позивачем кредиторських вимог відповідно до частини першої статті 45 КУзПБ та, якщо таку заяву подано позивачем до завершення розгляду позовних вимог, господарський суд має зупинити провадження у справі за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника на підставі пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України до набрання законної сили ухвалою суду за результатами розгляду конкурсних вимог такого позивача в порядку КУзПБ.

Після постановлення господарським судом ухвали за результатами розгляду таких вимог позовне провадження у справі з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що розглядається в межах справи про банкрутство, підлягає закриттю повністю або в частині на підставі пункту 2 частини першої статті 175, пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України у випадку тотожності суб`єктного складу, предмета і підстав позову.

Неподання позивачем заяви про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство в порядку, передбаченому КУзПБ, не може вважатися відмовою від таких вимог у позовному провадженні або бути підставою для відмови у задоволенні позову з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що розглядається в межах справи про банкрутство відповідача в порядку статті 7 КУзПБ.

У разі незаявлення вимог до боржника у справі про банкрутство справа за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно до приписів статті 7 КУзПБ має бути розглянута господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача, по суті спору за правилами ГПК України у позовному провадженні в межах справи про банкрутство.

КУзПБ не встановлює преклюзивного строку для заявлення кредиторами вимог, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, однак зволікання кредитора із заявленням конкурсних вимог до боржника у визначений частиною першою статті 45 КУзПБ тридцятиденний строк, зокрема через розгляд аналогічних вимог у позовному провадженні, в силу приписів частини четвертої цієї статті звужує обсяг правомочностей такого кредитора, зокрема на заперечення вимог інших кредиторів чи оскарження судових рішень у справі про банкрутство, а також може вплинути на повноту задоволення вимог, адже такі кредитори не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів, а їх вступ у справу після розрахунків з іншими кредиторами не змінює здійсненого розподілу раніше сплачених коштів.

Отже, наведеним вище спростовується твердження апелянта про відсутність предмету спору з посиланням на відкриття провадження у справі про банкрутство та незаявлення у встановлені строки ТОВ «Бізнес Позика» грошових вимог до боржника як кредитора.

Відповідно, у суду першої інстанції були відсутні підстави закриття провадження у справі №918/326/25 (570/390/25) за позовом ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а позов розглянуто правомірно.

Щодо заявлених вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з нормами частин 2,3 статті 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Положеннями частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами частин 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

ОСОБА_1 не спростовано обставин надання позивачем та отримання нею коштів у позику в сумі 43000,00 грн.

Відповідно до умов пункту 2.13 кредитного договору, дата повернення (виплати) кредиту 18.12.2024.

Всупереч умовам договору взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплати процентів, комісії у визначені графіком погашення строки фізична особа ОСОБА_1 не виконала, позаяк доказів протилежного матеріали справи не містять.

Доказів погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом у розмірі 132307,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 43000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах 87146,64 грн; суми прострочених платежів за комісією 2160,36 грн матеріали справи не містять.

Під час апеляційного оскарження рішення відповідач вказані обставини не заперечує.

Згідно з вимогами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, як правильно відмітив суд першої інстанції, відповідач, уклавши кредитний договір, добровільно став стороною такого договору, а тому на відповідних умовах зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

З урахуванням викладеного логічним є висновок про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. А договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України "Про споживче кредитування", після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 зазначила, що ураховуючи те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

З матеріалів справи не вбачається, що спірна комісія є щомісячною платою за послуги, які за законом повинні надаватись безоплатно, відповідно суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

Згідно з ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 132307,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 43000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах 87146,64 грн, суми прострочених платежів за комісією 2160,36 грн.

Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як встановлено ч.4 ст.123 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ст.129 ГПК України та задоволення позовних вимог, судові витрати за апеляційний перегляд рішення у справі покладаються на апелянта.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2025 у справі №918/326/25(570/390/25) залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.01.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.