ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року Справа № 906/1190/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Маціщук А.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" на рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25 (повний текст складено 05 листопада 2025 року, суддя Лозинська І.В.)

за позовом фізичної особи - підприємця Дробенка Валентина Сергійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К"

про стягнення 247892,48 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дробенко В.С. звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до ТОВ "Термокерамік-К" про стягнення 247892,48 грн, з яких, 224105,00 грн основного боргу, 20465,87 грн пені, 1341,04 грн інфляційних втрат, 1980,57 грн 3% річних, а також судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушення відповідачем зобов`язань з своєчасної оплати товару за договором №24/02 від 24 лютого 2025 року.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25 задоволено частково позов фізичної особи - підприємця Дробенка Валентина Сергійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" про стягнення 247892,48 грн.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" (12549, Житомирська область, Житомирський район, с. Мамрин, вул. Залізнодорожня, буд. 22; ) на користь Фізичної особи - підприємця Дробенка Валентина Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ): 224105,00 грн основного боргу; 18792,72 грн пені; 890,15 грн інфляційних втрат; 1818,65 грн 3% річних; 3684,10 грн судового збору.

У стягненні 1673,15 грн пені; 450,89 грн інфляційних втрат; 161,92 грн 3% річних відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором поставки, поставивши відповідачеві товар на загальну суму 553 572,00 грн, що підтверджується належними первинними документами, тоді як відповідач здійснив оплату лише частково, у зв`язку з чим заборгованість у розмірі 224105,00 грн є доведеною та підлягає стягненню. Перевіривши подані розрахунки штрафних санкцій і застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції визначив розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат, відмовивши у стягненні їх частини як безпідставної, а тому дійшов законного й обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (вх.№5154/25 від 26 листопада 2025 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність наявності заборгованості, поклавши в основу рішення виключно складені позивачем видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, які, на переконання скаржника, не можуть вважатися достатніми та належними доказами виникнення грошового зобов`язання. При цьому апелянт наголошує, що позивачем не подано до суду податкових накладних, які б підтверджували факт передачі товару або здійснення його оплати, що, на думку відповідача, свідчить про недоведеність заявлених вимог.

Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції не було враховано дію на території України воєнного стану, запровадженого з 24 лютого 2022 року. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та введенням воєнного стану Торгово-промислова палата України листом від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчила, що зазначені обставини є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними для суб`єктів господарської діяльності, а відтак можуть визнаватися форс-мажорними, що унеможливлювали своєчасне виконання зобов`язань за договором.

Листом №906/1190/25/6283/25 від 02 грудня 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

09 грудня 2025 року до апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/1190/25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 грудня 2025 року у справі №906/1190/25 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" на рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25. Зобов`язано апелянта протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: надати докази сплати судового збору у розмірі 4462,06 грн.

19 грудня 2025 року від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2025 року у справі №906/1190/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" на рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25. Запропоновано позивачу у справі в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 263 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

29 грудня 2025 року від представника позивача адвоката Христюка І.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. Крім того, просить суд стягнути з апелянта на користь позивача 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх прав.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" на рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 лютого 2025 року між фізичною особою - підприємцем Дробенком Валентином Сергійовичем (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №24/02 (далі - договір) /а.с. 13/, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати належне майно (далі - товар) у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах цього договору. Загальна вартість договору складається із загальної вартості товару, поставленому постачальником покупцю згідно належним чином оформлених документів, які є невід`ємними частинами даного договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору постачальник продає, а покупець купує піддони дерев`яні.

Датою поставки товару і переходу права власності є момент одержання товару і підписання сторонами накладних на товар. Ризик випадкового знищення (пошкодження) товару переходить до покупця одночасно з передачею товару (пункт 3.1 договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору постачальник продає покупцю товар за договірними цінами. При здійсненні поставки партії товару ціни на товар визначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору. Підписання покупцем видаткової накладної означає погодження між сторонами ціни на товар.

За положеннями пункту 4.2 договору покупець зобов`язаний розрахуватись за товар протягом 10 (десяти) днів після дати поставки товару на склад покупця.

Розрахунки по даному договору здійснюються шляхом перерахування покупцем суми вартості партії товару в безготівковому порядку в гривнях на банківський поточний рахунок постачальника, зазначений в даному договорі (пункт 4.3 договору).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору відповідно до чинного законодавства України.

При порушенні покупцем термінів оплати, покупець сплачує постачальнику за вимогою останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу.

Згідно пункту 7.1 договору він набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2025 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до цього договору.

За даними позивача, на виконання умов договору ним було поставлено покупцеві партії товару на загальну суму 553572,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами спору видатковими накладними: №08/04/1 від 08.04.2025 на суму 131000,00 грн, №15/04/1 від 15.04.2025 на суму 132572,00 грн, №05/05/1 від 05.05.2025 на суму 145000,00 грн, №20/05/1 від 20.05.2025 на суму 145000,00 грн /а.с. 15, 19, 23, 26/, а також товарно-транспортними накладними: №1 від 10.04.2025, №1 від 17.04.2025, №1 від 08.05.2025, №1 від 22.05.2025 /а.с. 16, 20, 24, 27/.

ТОВ "Термокерамік-К" оплатило частково вартість поставленого товару на суму 329467,00 грн /а.с. 17, 21, 28-31/, однак неоплаченим залишається товар на суму 224105,00грн.

Вказані обставини стали підставою звернення фізичної особи-підприємця Дробенка В.С. до Господарського суду Житомирської області з даним позовом про стягнення з відповідача 224105 грн основного боргу, 20465,87 грн пені, 1341,04 грн інфляційних втрат, 1980,57 грн 3% річних.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних, зокрема, з особистим, сімейним чи домашнім використанням, а покупець - прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно з частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається за статтею 632 Цивільного кодексу України, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що фізична особа-підприємець Дробенко В.С. поставив, а ТОВ "Термокерамік-К" прийняло дерев`яні піддони на загальну суму 553 572,00 грн, згідно видаткових накладних:

- №08/04/1 від 08.04.2025 - на суму 131000,00 грн;

- №15/04/1 від 15.04.2025 - на суму 132572,00 грн;

- №05/05/1 від 05.05.2025 - на суму 145000,00 грн;

- №20/05/1 від 20.05.2025 - на суму 145000,00 грн.

Крім того, факт здійснення позивачем поставки відповідачеві дерев`яних піддонів також підтверджується товарно - транспортними накладними: №1 від 10.04.2025, №1 від 17.04.2025, №1 від 08.05.2025, №1 від 22.05.2025 /а.с. 16, 20, 24, 27/.

Заборгованість по оплаті зазначеного товару, враховуючи зарахування позивачем часткової оплати відповідачем в розмірі 329467,00 грн, складає 224105,00 грн.

Згідно із частинами 1-3 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до пункту 4.2 договору покупець зобов`язаний розрахуватись за товар протягом 10 (десяти) днів після дати поставки товару на склад покупця.

Матеріали справи не містять доказів повної оплати товару після його отримання, як і заперечень щодо факту його поставки.

За таких обставин встановлений розмір заборгованості є таким, що відповідає фактичним даним справи та умовам договору, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 224105,00 грн основного боргу правомірно задоволена місцевим судом.

Згідно із статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У частині 1 статті 546 Цивільного кодексу України також зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 5.2 договору при порушенні покупцем термінів оплати, покупець сплачує постачальнику за вимогою останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу.

Із розрахунку позивача вбачається, що пеня за видатковою накладною №05/05/1 від 05.05.2025 складає 12286,97 грн та нарахована на борг 139105,00 грн, враховуючи здійснену відповідачем переплату у розмірі 5895,00 грн за видатковою накладною №15/04/1 від 15.04.2025, період прострочення 19 травня 2025 року 30 серпня 2025 року (104 дні).

Апеляційним судом перевірено здійснений позивачем розрахунок та встановлено його арифметично правильність.

В свою чергу, пеня у розмірі 8178,90 грн за видатковою накладною №20/05/1 від 20.05.2025 позивачем розрахована, враховуючи часткову оплату відповідачем боргу, за такі періоди прострочення:

- з 02.06.2025 по 11.06.2025 на суму 105000,00 грн (оплати 22.05.2025 та 23.05.2025 у розмірі 40000,00 грн) (8 днів прострочення) пеня - 713,42 грн;

- з 02.06.2025 по 13.06.2025 на суму 95000,00 грн (оплата 11.06.2025 у розмірі 10000,00 грн) (12 днів прострочення) пеня - 968,22 грн;

- з 02.06.2025 по 30.08.2025 на суму 85000,00 грн (оплата 13.06.2025 у розмірі 10000,00 грн) (90 днів прострочення) пеня - 6497,26 грн /а.с. 3/.

Колегією суддів перевірено здійснений позивачем розрахунок та встановлено, що фізичною особою-підприємцем Дробенком В.С. помилково визначено початки перебігу строку нарахування пені після здійснення часткових оплат за товар.

Разом з тим місцевий господарський суд, правильно застосувавши положення статей 253, 254 Цивільного кодексу України та надавши належну правову оцінку обставинам часткової оплати зобов`язання, здійснив коректний перерахунок пені з урахуванням фактичних періодів прострочення та сум непогашеного боргу. За результатами такого перерахунку суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що загальний розмір пені, яка підлягає стягненню, становить 18 792,72 грн (12 286,97 грн + 713,42 грн + 161,37 грн + 5 630,96 грн), у зв`язку з чим у стягненні 1 673,15 грн пені правомірно відмовлено.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням встановлених судом періодів прострочення та фактичного розміру заборгованості, місцевим господарським судом було перевірено поданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат із використанням правового порталу "Ліга Закон" (калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій). За результатами такої перевірки суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність нарахування та стягнення 1 818,65 грн 3 % річних і 890,15 грн інфляційних втрат.

Водночас нарахування 161,92 грн 3% річних та 450,89 грн інфляційних втрат не відповідає встановленим судом періодам прострочення та фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим у цій частині позовних вимог обґрунтовано відмовлено.

Доводи апелянта щодо помилковості висновку суду першої інстанції про доведеність заборгованості є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи і положеннями чинного законодавства.

Так, відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався передати товар у власність покупця, а покупець прийняти його та оплатити на умовах договору, при цьому загальна вартість договору формується саме на підставі належним чином оформлених документів, які є його невід`ємною частиною. Згідно з пунктом 3.1 договору датою поставки товару та переходу права власності є момент одержання товару і підписання сторонами видаткових накладних, а ризик випадкового знищення або пошкодження товару переходить до покупця одночасно з передачею товару. Крім того, пунктами 4.1 та 4.2 договору прямо визначено, що ціна товару та обсяг поставки визначаються у видаткових накладних, а їх підписання покупцем означає погодження сторонами як кількості, так і ціни товару, з обов`язком здійснити оплату протягом 10 календарних днів після дати поставки.

Факт належного виконання позивачем зобов`язань за договором підтверджується конкретними первинними документами, а саме видатковими накладними: №08/04/1 від 08.04.2025 на суму 131 000,00 грн, №15/04/1 від 15.04.2025 на суму 132 572,00 грн, №05/05/1 від 05.05.2025 на суму 145 000,00 грн та №20/05/1 від 20.05.2025 на суму 145 000,00 грн, які підписані уповноваженими представниками обох сторін без будь-яких застережень. Доставка товару також підтверджується товарно-транспортними накладними №1 від 10.04.2025, №1 від 17.04.2025, №1 від 08.05.2025 та №1 від 22.05.2025. Відповідач, у свою чергу, здійснив часткову оплату поставленого товару на суму 329 467,00 грн, що підтверджується платіжними документами, та не надав жодних доказів повної оплати решти вартості товару, у зв`язку з чим заборгованість у розмірі 224 105,00 грн є документально підтвердженою і відповідає умовам пунктів 4.2 та 4.3 договору.

Апелянт не заперечував факту отримання товару, не заявляв претензій щодо кількості чи якості поставки та здійснив часткову оплату, що додатково підтверджує реальність господарських відносин і наявність грошового зобов`язання.

Посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи податкових накладних також є безпідставними.

Як обґрунтовано зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, Дробенко Валентин Сергійович є фізичною особою-підприємцем - платником єдиного податку другої групи без сплати ПДВ, що прямо зазначено у договорі поставки №24/02 від 24 лютого 2025 року, у видаткових накладних та рахунках на оплату. Для такого суб`єкта господарювання законодавством не передбачено обов`язку складення та реєстрації податкових накладних, а отже їх відсутність не може свідчити про відсутність факту передачі товару або виникнення грошового зобов`язання.

Враховуючи, що сам договір у пунктах 3.1 та 4.1 прямо визначає видаткову накладну як основний документ, що підтверджує поставку та погодження ціни, доводи апелянта фактично зводяться до ігнорування узгоджених сторонами умов договору та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції дії воєнного стану та наявності форс-мажорних обставин не ґрунтуються на вимогах закону й матеріалах справи та підлягають відхиленню.

Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року, у тому числі підтверджений листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, не звільняє сторону від виконання договірних зобов`язань автоматично та безумовно.

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, воєнний стан може бути визнаний форс-мажорною обставиною лише за умови доведення прямого причинно-наслідкового зв`язку між такою обставиною та неможливістю виконання конкретного зобов`язання у визначений договором строк.

Апелянтом не надано жодних належних і допустимих доказів того, що запровадження воєнного стану об`єктивно унеможливлювало саме виконання грошового зобов`язання за договором поставки №24/02 від 24 лютого 2025 року, зокрема здійснення безготівкових розрахунків, передбачених пунктом 4.3 договору.

Відповідач не довів ані припинення роботи банківських установ, ані блокування його рахунків, ані інших обставин, які б унеможливлювали проведення платежів у встановлений пунктом 4.2 договору десятиденний строк. Навпаки, матеріалами справи підтверджується факт часткової оплати відповідачем вартості поставленого товару на загальну суму 329 467,00 грн, що свідчить про наявність у нього реальної можливості виконувати грошові зобов`язання в умовах воєнного стану.

Крім того, колегія суддів враховує, що договір поставки №24/02 від 24 лютого 2025 року був укладений сторонами вже після запровадження воєнного стану в Україні, а отже відповідач, як суб`єкт господарювання, усвідомлював наявність відповідних ризиків та добровільно прийняв на себе зобов`язання щодо оплати товару на умовах, визначених договором. За таких обставин посилання апелянта на загальний лист Торгово-промислової палати України без доведення індивідуального впливу відповідних обставин на можливість виконання саме цього договору не може бути підставою для звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, доводи апелянта про введення воєнного стану не є підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на частину 4 статті 165 ГПК України, якою передбачено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

ТОВ "Термокерамік-К" належним чином повідомлялось про судові засідання у суді першої інстанції, однак відзиву на позовну заяву не надало. Заперечення проти позову викладено виключно у апеляційній скарзі. Судом апеляційної інстанції для забезпечення права відповідача на захист надана належна оцінка вказаним доводам.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Щодо заявлених фізичною особо-підприємцем Дробенком В.С. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу положень частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції в сумі 15 000 грн представник фізичної особи-підприємця Дробенка Валентина Сергійовича адвокат Христюк Ігор Анатолійович надав суду наступні докази: копію ордеру на надання правничої допомоги серія АМ №1176571 від 26 грудня 2025 року; копію додаткової угоди від 23 грудня 2025 року до договору про надання правничої допомоги №22/08 від 22 серпня 2025 року, копію акту №26/12 від 26 грудня 2025 року приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги) до додаткової угоди від 23 грудня 2025 року до договору про надання правничої допомоги №22/08 від 22 серпня 2025 року, копію рахунку №26/12 від 26 грудня 2025 року.

Правнича допомога у цій справі надавалась позивачеві на підставі Договору про надання правничої допомоги №22/08 від 22 серпня 2025 року та додаткової угоди від 23 грудня 2025 року.

Згідно пункту 2 Додаткової угоди сторони погодили, що згідно Договору вартість послуг Адвоката (гонорар) за надання послуг правової допомоги з представництва інтересів та захисту прав Клієнта в Північно-західному апеляційному господарському суді у справі №906/1190/25 складає фіксований розмір 15000 грн.

Пунктом 3 Додаткової угоди визначено, що гонорар, вказаний в пункті 2 даної Додаткової угоди, сплачується Клієнтом за надання послуг правової допомоги з представництва інтересів та захисту прав Клієнта в суді апеляційної інстанції, а саме: складання і подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України; участь у судових засіданнях (при необхідності до трьох засідань); складання і подання заяв по суті та інших процесуальних документів (заяви, клопотання).

Сторони погодили, що гонорар підлягає сплаті Адвокату в повному обсязі, незалежно від часу, витраченого адвокатом на виконання цієї Додаткової угоди та Договору вцілому (пункт 4 Додаткової угоди).

Відповідно до пункту 1 Акта "26/12 від 26 грудня 2025 року приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги) Адвокат надав Клієнтові послуги відповідно до Додаткової угоди від 23 грудня 2025 року до Договору про надання правничої допомоги №22/08 від 22 серпня 2025 року (надалі Договір), а Клієнт прийняв надані послуги: складання і подання до Північно-західного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу у справі №906/1190/25.

Вартість послуг відповідно до Додаткової Угоди від 23 грудня 2025 року до Договору про надання правничої допомоги №22/08 від 22 серпня 2025 року складає 15000 грн (пункт 2 Акту).

Так, відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 5 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Слід зазначити, що від відповідача до апеляційного суду не надходило клопотання про зменшення розміру витрат позивача на послуги професійної правничої допомоги.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, частиною 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33-34, 37 додаткової постанови від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12. жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 листопада 2023 року у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Так, проаналізувавши подані позивачем докази на понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000 грн, беручи до уваги предмет спору, кількість документів, що знаходиться у матеріалах справи, незначну складність цієї справи, поведінку сторін, зміст та об`єм наданих адвокатом пояснень, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) та розумності їх розміру, пропорційності до предмета спору та обсягу наданих послуг, враховуючи, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, апеляційний господарський суд дійшов висновку не присуджувати позивачу, на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності, дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають відшкодуванню відповідачем частково в сумі 7500 грн.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає частково обґрунтованою заяву представника фізичної особи-підприємця Дробенка Валентина Сергійовича адвоката Христюка Ігора Анатолійовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1190/25 та такою, що потребує часткового задоволення з відмовою в іншій частині.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" на рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року у справі №906/1190/25 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Термокерамік-К" (12549, Житомирська область, Житомирський район, с. Мамрин, вул. Залізнодорожня, буд. 22; ) на користь фізичної особи - підприємця Дробенка Валентина Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 7500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №906/1190/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "20" січня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Маціщук А.В.