ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/4944/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,

секретаря судового засідання - Кондратюк Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Петраграніт" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 (колегія суддів: Філінюк І. Г., Аленін О. Ю., Богатир К. В.) та рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 (суддя Волков Р. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Петраграніт" до 1) військової частини НОМЕР_1 , 2) військової частини НОМЕР_2 , 3) військової частини НОМЕР_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Київська міська військова адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу, витребування майна,

за участю:

представника позивача - Крутенко Ю. В.,

представника відповідача-1 - Тиценко Ю. В.,

представника відповідача-2 - Цисіна Д. В.,

представника відповідача-3 - Губського А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Петраграніт" (далі - ТОВ "Петраграніт") звернулося з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 , в якому просило:

- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 16.02.2024 № 88ад "Про примусове відчуження майна" в частині примусового відчуження майна ТОВ "Петраграніт";

- витребувати у військової частини НОМЕР_2 на користь ТОВ "Петраграніт" спеціалізований вантажний самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847EI, vin НОМЕР_4 ;

- витребувати у військової частини НОМЕР_3 на користь ТОВ "Петраграніт" спеціалізований вантажний самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847EI, vin НОМЕР_5 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

2. ТОВ "Петраграніт" на праві власності належали транспортні засоби:

- спеціалізований вантажний самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_6 , vin НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_7 , видане ТСЦ 3245;

- спеціалізований вантажний самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_8 , vin НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_9 , видане ТСЦ 3245.

3. Транспортні засоби перебували у заставі Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (далі - АТ "ПУМБ") на підставі договору застави рухомого майна від 31.05.2021 № МБ-КІЕ-РМ-13356/4/ВРМ.

4. Транспортні засоби також мали статус речового доказу у кримінальному провадженні від 08.11.2021 № 0002286 та перебували під арештом згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2023 у справі № 757/12199/23-к.

5. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2023 у справі № 757/27415/23-к на транспортні засоби було повторно накладено арешт у кримінальному провадженні за № 0002286.

6. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 16.02.2024 № 88ад транспортні засоби було примусово відчужено у ТОВ "Петраграніт" (далі - спірний наказ).

7. Листом від 04.03.2024 № 001-391 Київська міська військова адміністрація надала згоду на проведення відчуження зазначеного в наказі майна.

8. 06.03.2024 військова частина НОМЕР_1 склала акт про примусове відчуження або вилучення майна, відповідно до якого у зв`язку із введенням воєнного стану здійснено відчуження майна, власником якого є ТОВ "Петраграніт". Акт містить: (1) опис майна, достатній для його ідентифікації: спеціальний вантажний самоскид HOWO ZZ3257N3847E1, 2018 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_10 , vin НОМЕР_11 ; (2) відомості про оцінку транспортного засобу, відповідно до якої його ринкова вартість станом на 05.03.2024 становить 1 496 060,67 грн (звіт про оцінку майна № 18-240305-007, складений ТОВ "Регіонзем").

9. 06.03.2024 Військова частина НОМЕР_1 склала акт про примусове відчуження або вилучення майна, відповідно до якого у зв`язку з введенням воєнного стану здійснено відчуження майна, власником якого є ТОВ "Петраграніт". Акт містить: (1) опис майна, достатній для його ідентифікації: спеціальний вантажний самоскид HOWO 7Z3257N3847E1, 2018 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_12 , vin НОМЕР_13 ; (2) відомості про оцінку транспортного засобу, відповідно до якої його ринкова вартість станом на 05.03.2024 становить 1 496 060,67 грн (звіт про оцінку майна № 18-240305-009, складений ТОВ "Регіонзем").

10. ТОВ "Петраграніт" надало свої заперечення щодо зазначених актів від 06.03.2024, де вказало, що вантажні транспортні засоби були придбані за рахунок кредитних коштів, перебувають у заставі банку та під арештом у кримінальному провадженні, а їх примусове вилучення позбавить товариство можливості доводити невинуватість у кримінальному провадженні.

11. Згідно з актом приймання-передачі військового майна від 19.04.2024 автосамоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, vin НОМЕР_4 , було передано військовою частиною НОМЕР_1 військовій частині НОМЕР_2 .

12. За наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19.04.2024 № 110 вантажний самоскид HOWO ZZ3257N3847E1, 2018 року виготовлення, vin НОМЕР_13 , було введено в експлуатацію в штат аеродромно-технічної роти військової частини НОМЕР_2 .

13. Згідно з актом приймання-передачі військового майна від 19.04.2024 автосамоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, vin НОМЕР_11 , було передано військовою частиною НОМЕР_1 військовій частині НОМЕР_3 .

14. За наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 19.04.2024 № 25 вантажний самоскид HOWO ZZ3257N3847E1, 2018 року виготовлення, VIN НОМЕР_11 , було введено у штат інженерно-саперної роти військової частини НОМЕР_3 .

15. Таким чином, вилучені у позивача на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 16.02.2024 № 88ад "Про примусове відчуження майна" транспортні засоби вибули з володіння військової частини НОМЕР_1 і перебувають у володінні військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

16. Предметом позову є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування спірного наказу, а також витребування транспортних засобів у військових частин.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

17. 03.07.2025 Господарський суд Одеської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025, про відмову у позові.

18. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про скасування наказу, суди дійшли висновку про обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту прав, оскільки задоволення цієї вимоги не дає позивачу можливості повернути спірне майно у свою власність.

19. Щодо позовної вимоги про витребування спірного майна, то суди вказали, що майно позивача відчужено з дотриманням приписів законодавства України, уповноваженим на те органом (військовим командуванням), тому відсутні підстави для витребування у військових частин спірних транспортних засобів на користь колишнього власника - ТОВ "Петраграніт".

Короткий зміст касаційної скарги

20. ТОВ "Петраграніт" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

21. Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування:

- частини другої статті 353 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у взаємозв`язку із положеннями пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану" - щодо того, чи є дія режиму воєнного стану достатньою підставою для проведення реквізиції майна, чи для такої реквізиції мають існувати конкретні обставини (надзвичайні події), для усунення чи запобігання яким застосовується реквізиція майна;

- частини третьої статті 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану" та положень частини першої статті 170 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) - щодо можливості виникнення права державної власності на примусово відчужене майно не з дати підписання акта приймання-передачі, а з урахуванням будь-якої відкладальної обставини (як у цьому випадку - скасування арешту майна), а також стосовно можливості примусового відчуження майна у разі перебування такого майна під арештом у межах кримінального провадження;

- частини третьої статті 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану" та положень абзацу п`ятого статті 2, частини другої статті 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" - щодо можливості виникнення права державної власності на примусово відчужене майно, яке на момент підписання акта про примусове відчуження або вилучення майна перебуває у заставі та щодо якого наявне зареєстроване обтяження.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

22. У відзивах на касаційну скаргу військові частини НОМЕР_2 і А2800 просять у її задоволенні відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, наполягаючи на тому, що правовою підставою для набуття державою права власності на транспортні засоби є спірний наказ та акти, які оформлені належним чином і з дотриманням вимог закону.

23. Крім того, відповідачі стверджують, що арешт у кримінальному провадженні, накладений на транспортні засоби - спеціалізований вантажний самоскид HOWO ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_6 , та спеціалізований вантажний самоскид HOWO ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_12 , - ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2023, був скасований ухвалою цього суду від 05.04.2024 за клопотанням командира військової частини НОМЕР_1 .

24. При цьому, на переконання відповідачів, права заставодержателя АТ "ПУМБ" також не порушуються, оскільки банк може задовольнити свої вимоги за рахунок компенсації, яка підлягає виплаті колишньому власнику ТОВ "Петраграніт".

25. 14.01.2026 від військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про повернення касаційної скарги без розгляду, яке обґрунтовано тим, що на підтвердження повноважень представника позивача Мусієнка Володимира Івановича стосовно підписання та подання до Верховного Суду касаційної скарги надано ордер від 26.12.2023 серія АІ № 1517928 на надання правничої (правової) допомоги ТОВ "Петраграніт" у Господарському суді Одеської області, Південно-західному апеляційному господарському суді, Верховному Суді України.

26. Колегія суддів відхиляє клопотання про повернення касаційної скарги як безпідставне, оскільки повноваження адвоката Мусієнка В. І. підтверджені належним чином наявним у матеріалах справи ордером від 26.12.2023 серії АІ №1517928. При цьому Конституційний Суд України у своєму рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16) зазначив, що зміна назви Верховного Суду України на Верховний Суд не свідчить про ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади. Цей суд продовжує діяти під назвою Верховний Суд. Вилучення слова "України" із словесної конструкції "Верховний Суд України" не вплинуло на конституційний статус цього органу державної влади.

27. Отже, в аспекті доступу до правосуддя Верховний Суд та Верховний Суд України по суті є одним і тим самим найвищим судовим органом. Тому зазначення в ордері або договорі назви установи як "Верховний Суд України" чи просто "Верховний Суд" не змінює обсягу повноважень представника, який має намір представляти інтереси клієнта в суді касаційної інстанції.

28. Таким чином, підстави для залишення скарги без розгляду на підставі пункту 1 частини четвертої статті 292 ГПК України відсутні, адже твердження військової частини НОМЕР_1 про дефектність повноважень через розбіжності у найменуванні суду є проявом надмірного формалізму.

Позиція Верховного Суду

29. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

30. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

31. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

32. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність / відсутність подібності правовідносин та наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

33. Верховний Суд враховує, що на обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених у касаційній скарзі норм права: 1) щодо обставин та підстав для проведення реквізиції майна в умовах введення воєнного стану; 2) щодо можливості примусового відчуження майна у разі перебування такого майна під арештом в межах кримінального провадження; 3) щодо можливості виникнення права державної власності на примусово відчужене майно, яке перебуває у заставі та щодо якого наявне зареєстроване обтяження.

34. Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

35. За змістом частини другої цієї статті в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

36. Відповідно до положень статті 41 Конституції України (яка не належить до переліку прав і свобод, які ніким і в жодний спосіб не можуть бути обмежені) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

37. Відповідно до положень частин другої, шостої статті 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно, одночасно вона зобов`язується повернути грошову суму або річ, яка була нею одержана у зв`язку з реквізицією, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна.

38. За змістом статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

39. 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.04.2022

№ 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. Воєнний стан триває дотепер.

40. Згідно з пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41- 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

41. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

42. Так, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

43. Крім того, статтею 15 Конвенції передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

44. Повідомленням від 28.02.2022 Україна поінформувала Генерального секретаря Ради Європи щодо обсягу відступу, пославшись, зокрема, на статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

45. У рішенні від 12.10.2022 № 8-р(I)/2022 Конституційний Суд України дійшов висновку, що держава встановлює як потрібні ті заходи втручання у право власності, які дають змогу досягти легітимної мети з дотриманням принципів правомірного втручання.

46. Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначається Законом України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

47. Згідно з пунктом 1 статті 1 цього Закону примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

48. Примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості (частини перша та друга статті 3 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану").

49. У частині першій статті 10 цього Закону визначено, що компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану з попереднім повним відшкодуванням його вартості здійснюється військовим командуванням чи органом, що прийняв рішення про таке відчуження, за рахунок коштів державного бюджету до підписання акта.

50. Частиною другою статті 10 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" передбачено, що компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету.

51. Отже, під час воєнного стану передбачені можливості: 1) примусового відчуження індивідуально визначеного приватного та колективного майна з переходом до держави права власності на це майно за попереднім або наступним повним відшкодуванням його вартості;

2) вилучення індивідуально визначеного майна державних підприємств, державних господарських об`єднань, на яке у них є право господарського відання або оперативного управління, без відшкодування його вартості.

52. Відповідно до частини третьої статті 321 ЦК України примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 02.07.2025 у справі № 697/976/22.

53. Разом із цим варто звернути увагу на те, що за правовою природою примусове відчуження майна у власника в умовах воєнного стану є реквізицією. Як у доктрині приватного права, так і в судовій практиці усталеним є підхід, що:

- під реквізицією варто розуміти примусове оплатне відчуження майна державою у власника при існуванні надзвичайних обставин на підставі та в порядку, встановленому законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості або без такого. Метою реквізиції є усунення або запобігання тим наслідкам, що виникли або можуть виникнути, наступити через стихійне лихо, аварію, епідемію, епізоотію, воєнний або надзвичайний стан та за інших надзвичайних обставин;

- реквізиція застосовується за надзвичайних обставин, які вимагають негайних дій, вона провадиться в позасудовому (адміністративному) порядку за рішенням органів державної влади. Адміністративний порядок реквізиції майна у власника обумовлений необхідністю швидкої реакції від органів державної влади на надзвичайні обставини. Норми, що регулюють реквізицію, спрямовані на вирішення колізії публічного інтересу та цивільного права (зокрема, права власності, інших цивільних прав), розв`язання якої відбувається на користь публічного інтересу;

- залежно від підстав проведення реквізиції існує два її види: реквізиція за надзвичайних обставин (частина перша статті 353 ЦК України); реквізиція в умовах воєнного або надзвичайного стану (частина друга статті 353 ЦК України). Відмінність між реквізицією (частина перша

статті 353 ЦК України) та реквізицією в умовах надзвичайного чи воєнного стану (частина друга статті 353 ЦК України) полягає у моменті відшкодування вартості майна. У першому випадку його має бути проведено до примусового відчуження майна, а в другому - обов`язок держави відшкодувати вартість майна настає після його примусового відчуження;

- право вимагати повернення майна обумовлюється наявністю в особи статусу "колишнього" власника. За допомогою такої конструкції законодавець створює передумови для охорони інтересів приватних осіб. Повернення майна можливе за умови: припинення надзвичайних обставин, тобто стихійного лиха, аварії, епідемії, епізоотії, воєнного або надзвичайного стану та ін.; збереження майна; заявлення власником позовної вимоги про його повернення до органу, що проводив його реквізицію або якому передано відповідне майно; встановлення можливості повернення (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 712/3525/23, постанови Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 284/276/16-ц, від 13.09.2023 у справі № 707/1298/22, від 12.02.2025 у справі № 925/323/24).

54. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що правовою підставою набуття державою права власності на спірний транспортний засіб є наказ № 88ад та акти про примусове відчуження або вилучення майна від 06.03.2024, які оформлені належним чином і з дотриманням встановленої законом форми; вилучення майна відбулося за попередньою згодою Київської міської військової адміністрації та із визначенням суми компенсації власнику вартості цього майна.

55. У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що право власності, в тому числі приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі. Втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи і суспільства.

56. Оцінюючи правомірність втручання держави у право власності позивача у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції (дотримання критеріїв "трискладового тесту"), Верховний Суд зазначає, що:

- в Україні з 24.02.2022 діє воєнний стан внаслідок збройної агресії російської федерації. Зусилля державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань спрямовані насамперед на захист життя і здоров`я мільйонів людей, значних зусиль і засобів потребує захист незалежності та територіальної цілісності України, що, окрім іншого, є обов`язком кожного громадянина України;

- Збройні Сили України мають гостру потребу в забезпеченні матеріальними ресурсами, у тому числі спеціальною автомобільною технікою, для належного виконання визначених перед ними завдань;

- за таких обставин обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що втручання у право власності позивача переслідувало легітимну мету та було пропорційним у співвідношенні до суспільних інтересів;

- встановлені у справі обставини, які не можуть бути переоцінені Верховним Судом, підтверджують мету використання військовими частинами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 реквізованих транспортних засобів для виконання завдань з оборони України, у зв`язку з чим втручання у право власності позивача відповідає критерію законності, оскільки відбулося у чітко регламентованому, зрозумілому порядку, який діє в Україні. У свою чергу позивач не навів переконливих аргументів на підтвердження того, що відчуження його транспортного засобу для потреб держави в умовах воєнного стану (з можливістю отримати належну грошову компенсацію) становитиме для нього надмірний тягар.

57. Таким чином, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що майно позивача відчужено з дотриманням приписів законодавства України, уповноваженим на те органом (військовим командуванням), тому відсутні підстави для витребування у військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 спірного транспортного засобу на користь колишнього власника.

58. Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо необхідності формування у спірних правовідносинах окремого правового висновку з питання застосування частини другої статті 353 ЦК України у взаємозв`язку із положеннями пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", частини першої статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" з огляду на те, що скаржник раніше вже ініціював перед Верховним Судом питання щодо формування (викладення) такого правового висновку.

59. Так, зі змісту постанови Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 925/323/24 та постанови Верховного Суду від 12.08.2025 у справі № 916/5672/23, ухвалених у подібних правовідносинах та за участю ТОВ "Петраграніт" як позивача, вбачається, що суд касаційної інстанції вказав, що скаржник не є суб`єктом, який вправі оцінювати дії держави в умовах воєнного стану, зокрема, їх необхідність, доцільність, ефективність, окреслювати оптимальні шляхи досягнення державою матеріально-технічного результату тощо. Реалізуючи надані законом повноваження, держава в особі компетентних органів самостійно визначає перелік заходів, що підлягають застосуванню задля забезпечення обороноздатності та національної безпеки.

60. Власник реквізованого майна може обґрунтовувати незаконність, непропорційність вжитих державою заходів, відсутність суспільного (публічного) інтересу, однак не надавати оцінку їх дієвості, зокрема в умовах відсутності повного обсягу інформації (конфіденційна, таємна, службова інформація).

61. За обставинами справи, що переглядається, транспортні засоби позивача відчужені на підставі наказу військової частини, тобто військовим командуванням. Отже, рішення щодо реквізиції приймалося належним органом, як того і вимагають закони України "Про правовий режим воєнного стану" та "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

62. Ураховуючи те, що поставлені скаржником питання вже були предметом розгляду Верховного Суду і суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо вказаних питань, на які посилається скаржник у тексті касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для повторного формулювання правового висновку щодо застосування положень частини другої статті 353

ЦК України у взаємозв`язку із положеннями пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" та частини першої статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

63. Що стосується доводів скаржника про неможливість примусового відчуження (реквізиції) майна, яке перебуває в заставі банку, то колегія суддів зазначає, що наявність обтяження (застави) на рухоме майно не є перешкодою для його примусового відчуження на потреби оборони в умовах воєнного стану.

64. Як зазначалось раніше, відповідно до статті 41 Конституції України, статті 353 ЦК України та Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" в умовах воєнного стану майно може бути примусово відчужене у власника з мотивів суспільної необхідності. Цей Закон не містить виключень для майна, що перебуває під обтяженням (у заставі, іпотеці, кредиті тощо). Отже, держава стає власником заставного майна з дати підписання акта.

65. Враховуючи те, що реквізиція передбачає примусове оплатне відчуження майна державою, то у разі примусового відчуження заставного майна в порядку, встановленому Законом України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", АТ "ПУМБ" як заставодержатель набуває переважне право на задоволення своїх вимог із суми відшкодування, що належить до виплати позивачу (боржнику).

66. Крім того, у касаційній скарзі скаржник наполягає на неможливості примусового відчуження та/або вилучення спірного майна, яке арештоване в межах кримінального провадження, з посиланням на положення частини першої статті 170 КПК України.

67. Суд зазначає, що відповідно до статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

68. Так, частини перша, друга статті 174 КПК України передбачають можливість скасування арешту майна за ухвалою слідчого судді якщо в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

69. Із матеріалів справи вбачається, що за наслідками розгляду клопотання командира військової частини НОМЕР_1 про скасування арешту майна ухвалою Печерського районного суду

м. Києва від 05.04.2024 у справі № 757/10995/24-к скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2023, у кримінальному провадженні № 0002286 від 08.11.2021, а саме в частині накладення арешту на транспортні засоби: вантажний самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_6 , та вантажний самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_8 .

70. Вказана ухвала мотивована, зокрема, тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2024 № 88ад примусово відчужено автотранспортні засоби: самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_6 , vin № НОМЕР_14 ; самоскид HOWO, модель ZZ3257N3847E1, д/з НОМЕР_12 , vin № НОМЕР_4 , з метою забезпечення потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Враховуючи викладене, слідчий суддя дійшов висновку про доцільність скасування арешту майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження.

71. За таких обставин доводи скаржника щодо неможливості примусового відчуження та/або вилучення спірного майна як арештованого майна у межах кримінального провадження з посиланням на положення частини першої статті 170 КПК України колегією суддів відхиляються, оскільки у цьому випадку судами попередніх інстанцій встановлено, що арешт спірного майна був скасований у встановленому КПК України порядку. Тому у Верховного Суду відсутні підстави для формування висновку щодо питання застосування норми права, а саме частини першої статті 170 КПК України, у подібних правовідносинах.

72. До аналогічних висновків щодо відсутності підстав для формування висновку щодо питання застосування частини першої статті 170 КПК України дійшов Верховний Суд у постанові від 12.08.2025 у справі № 916/5672/23, яка ухвалена у подібних правовідносинах, за аналогічних обставин справи та за участю ТОВ "Петраграніт" як позивача.

73. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачена пунктом 3

частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження під час здійснення касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

74. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

75. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

76. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.

Судові витрати

77. Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Петраграніт" залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач