ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/4012/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Гуманітарного відділу (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради (місцезнаходження: Харківсаька область, Куп`янський район, селище Шевченкове, вулиця Стуса Василя, 7; )
до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (місцезнаходження: 61024, м. Харків, вулиця Горигорія Сковороди,61; )
про стягнення 89 339,63 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Гуманітарний відділ (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради (позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором №66 від 03.03.2023 в сумі 89 339,63 грн. з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (відповідач).

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.11.2025 судом позовну заяву Гуманітарного відділу (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/4012/25. Справу № 922/4012/25 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України. Відповідачу, згідно з частиною першою статті 251 Господарського процесуального кодексу України, встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

26.11.2025 до Господарського суду Харківської області від відповідача надійшов відзив (вх.№27560 від 26.11.2025), в якому останній зазначає що КЕВ м. Харків не заперечує, проти того, що укладало Договір №66 від 03.03.2023 але відповідно до п.3.3 підставою для відшкодування відповідачем за В/Ч комунальних послуг є окремо укладені договори за відповідним пакетом документів до них. Позивач рахунки та інші документи (акт прийому-передачі), що підтверджують понесені позивачем витрати за спірний первод не надавав чим сам позбавив себе можливості вчасно отримати відшкодування за отримані військовою частиною комунальні послуги. Також відповідач зазначив, що Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків є неприбутковою установою, тобто утримується за рахунок коштів відповідного (державного) бюджету. Всі витрати такої установи узгоджуються з органом, який уповноважений здійснювати фінансування такої установи, для чого складається кошторис, в який вносяться всі статті витрат. Фактично проведення бюджетних платежів здійснюється органами Казначейства України в рамках бюджетного періоду та затвердженого бюджету розпорядника бюджетних коштів. На думку відповідача, оскільки позивач не звернувся до відповідача у спірний період а саме в листопаді-грудні 2023 з належними документами про відшкодування за отримані послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної енергії за листопад-грудень 2023 року, це унеможливило провести оплату за отримані військовою частиною послуги інакше, як на підставі рішення суду.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши справу № 922/4012/25 в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України; всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

03.03.2023 між Гуманітарним відділом (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради (Сторона 1), з однієї сторони, Військовою частиною № НОМЕР_1 , як користувачем (Сторона 2) з другої сторони, та Харківським Квартирно-експлуатаційним відділом, як платником (Сторона 3) було укладено договір спільного тимчасового безоплатного користування №66 (далі - Договір).

Згідно з п.1.1 Договору, Сторона 1 надає Стороні 2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном Сторони 1 нежитлові приміщення: загальною площею 540 кв.м., розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3 Га за адресою: Харківська область, Куп`янський район, Село Огурцівка, вул. Індустріальна, 7. а саме Огурцівський сільський клуб.

Сторона 1 надає Стороні 2 можливість скористатись своїм майном для власних потреб (п.1.2.Договору).

Сторона 2 вступає в спільне тимчасове використання майна у термін указаний у ньому Договорі та актах передачі майна (п.2.1.Договору).

Відповідно до п.2.2 Договору Спільне користування майном не тягне за собою виникнення в Сторони 2 будь-якого права на це майно, крім права спільного тимчасового використання цього майна на умовах та праві, що передбачено цим Договором.

Пунктом 2.3 Договору встановлено обов`язок щодо складання Акту передачі майна Сторони 2, а також Акту повернення майна покладається на Сторону 1 (п.2.3.Договору).

Спільне тимчасове користування майном здійснюється на безоплатній основі (п.3.1.Договору).

Сторона 3 зобов`язана відшкодувати Стороні 1 всі витрати за комунальні послуги за договорами відшкодування комунальних послуг, які були отримані Стороною 2 за час дії цього Договору (п.3.2.Договору).

Відшкодування за спожиті комунальні послуги Стороною 2 сплачуються Стороною 3, на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідводення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз мусору) за відповідним пакетом документів до них (п.3.3.Договору).

Згідно п.3.4 Договору Сторона 3 не відповідає за зобов`язаннями Сторони 2 крім тих зобов`язань, що визначені в цьому Договорі.

За змістом пункту 4.8. Договору до обов`язків користувача віднесено обов`язок укласти із Стороною 1 та Стороною 3 договори на відшкодування спожитих комунальних послуг окремо за кожним видом комунальних послуг.

Згідно з п.8.2. Договору обов`язком Сторони 3 є відшкодування Стороні 1 вартість комунальних послуг, що спожиті Стороною 2 у процесі виконання цього Договору.

Пунктом 10.1 Договору (в редакції ДОдаткової угоди №2 від 19.12.2024) встановлено, він розпочинає свою дію з 01.10.2022 та діє до 31.12.2025, але не довше дії воєнного стану що відповідає положенням пункту 3 ст.631 ЦК України.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

За Актом приймання-передачі нерухомого майна від 10.10.2022 згідно Договору безкоштовного використання, Сторона 1 передала, а Сторона 2 прийняла у користування нежитлові приміщення: загальною площею 540 кв.м., розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3 Га за адресою: Харківська область, Куп`янський район, Село Огурцівка, вул. Індустріальна, 7. В цьому ж акті сторони зафіксували показники лічильників електричної енергії.

Як стверджує позивач, 25.12.2023 між Харківським Квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (Сторона 1/ платник), Гуманітарним відділом (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради, (Сторона 2 / балансоутримувач) та Військовою частиною НОМЕР_1 , як користувачем (Сторона 3 / користувач) було укладено Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1 (надалі - Договір про відшкодування).

Наявний в матеріалах справи Договір про відшкодування підписаний Гуманітарним відділом (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради, як балансоутримувач, та Військовою частиною НОМЕР_1 , як користувачем. Зі сторони Харківського Квартирно-експлуатаційного управління вказаний Договір не підписано.

Відповідно до п.1.1 Договору про відшкодування, Сторона 2 забезпечує постачання електричної енергії що використовується Стороною 3, а Сторона 1 відшкодовує витрати понесені Стороною 2 з оплати електричної енергії, яка була спожита Стороною 3, за встановленими тарифами в терміни передбачені даним Договором.

Пунктами 1.2 та 1.2.1 встановлено, що відшкодування витрат за спожиту електричну енергію здійснюється відповідно до показників лічильників або розрахунку згідно Договору на безкоштовне тимчасове використання приміщення від 03.03.2023 №66. Запланований обсяг споживання та розподілу електричної енергії складає 10860 кВт/год.

Вартість постачання електричної енергії становить з 01.11.2023 за 1 кВт/год - 6,133596 з ПДВ а з 01.12.2023 за 1 кВт/год - 6, 250716 грн. з ПДВ, вартість розподілу електричної енергії становить з 01.11.2023 як і з 01.12.2023 за 1 кВт/год - 2,01936 з ПДВ (п.2.1.Договору про відшкодування).

Загальна вартість договору на дату його складання становить 89 339,63 грн. (п.2.1.Договору про відшкодування).

На виконання Договору про відшкодування Стороною 2 та Стороною 3 було складено Акт виконаних робіт (наданих послуг) на підтвердження того, що в період з 01.11.2023 по 31.12.2023 сума відшкодування витрат за спожиту та розподілену електроенергію складає 89 339,63 грн.

Вказана сума електропостачання також підтверджується Актом про обсяги розподіленої електричної енергії та Актом приймання-передачі електричної енергії за листопад-грудень 2023 року, надані позивачу Приватним акціонерним товариством "Харківенергозбут".

Як стверджує позивач, з аналізу положень п.п.1.1, 4.2.2 Договору про відшкодування, можна дійти висновку, що саме на відповідача покладене зобов`язання з відшкодування витрати з оплати електричної енергії на користь позивача. За таких обставин належним та ефективним способом захисту права позивача буде вимога про стягнення саме з відповідача вартості заявлених до відшкодування витрат за комунальні послуги за Договором. Таким чином, на підставі наведених вище документів, відповідач (платник) має зобов`язання з відшкодування на користь позивача (балансоутримувача), використаних користувачем комунальних послуг (електричної енергії), у розмірі: за період : з 01.11.2023 по 31.12.2023, у розмірі 89 339,63 грн.

Також, як стверджує позивач, останнім 08.04.2025 була направлена відповідачу відповідна вимога №270 (претензія).

20.05.2025 відповідачем надана відповідь №583/3101, в якій він зазначає про неможливість проведення оплати за період листопад - грудень 2023 року, з огляду на закінчення бюджетного року, та як наслідок неможливість передати до органу Казначейства України доручення на здійснення такої оплати зазначеного періоду. Також відповідач рекомендував позивачу звернутися до Господарського суду Харківської області задля відшкодування заборгованості.

З урахуванням зазначеного вище, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 89 339,63 грн.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як було встановлено судом, 03.03.2023 між Гуманітарним відділом (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради (Сторона 1), з однієї сторони, Військовою частиною № НОМЕР_1 , як користувачем (Сторона 2) з другої сторони, та Харківським Квартирно-експлуатаційним відділом, як платником (Сторона 3) було укладено договір спільного тимчасового безоплатного користування №66 (далі - Договір), згідно з п.1.1 якого, Сторона 1 надає Стороні 2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном Сторони 1 нежитлові приміщення: загальною площею 540 кв.м., розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3 Га за адресою: Харківська область, Куп`янський район, Село Огурцівка, вул. Індустріальна, 7. а саме Огурцівський сільський клуб.

Сторони погодили, що Сторона 3 зобов`язана відшкодувати Стороні 1 всі витрати за комунальні послуги за договорами відшкодування комунальних послуг, які були отримані Стороною 2 за час дії цього Договору (п.3.2.Договору). Відшкодування за спожиті комунальні послуги Стороною 2 сплачуються Стороною 3, на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідводення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз мусору) за відповідним пакетом документів до них (п.3.3.Договору).

Водночас, як стверджує позивач, 25.12.2023 між Харківським Квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (Сторона 1/ платник), Гуманітарним відділом (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради, (Сторона 2 / балансоутримувач) та Військовою частиною № НОМЕР_1 , як користувачем (Сторона 3 / користувач) було укладено Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії №1, відповідно до п.1.1 якого, Сторона 2 забезпечує постачання електричної енергії що використовується Стороною 3, а Сторона 1 відшкодовує витрати понесені Стороною 2 з оплати електричної енергії, яка була спожита Стороною 3, за встановленими тарифами в терміни передбачені даним Договором.

Наявний в матеріалах справи Договір про відшкодування підписаний Гуманітарним відділом (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради, як балансоутримувач, та Військовою частиною № НОМЕР_1 , як користувачем. Зі сторони Харківського Квартирно-експлуатаційного управління вказаний Договір не підписано.

В свою чергу відповідач факт укладання вказаного Договору про відшкодування витрат та споживання Військовою частиною № НОМЕР_1 електричної енергії у спірний період не заперечує.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить стягнути з відповідача заборгованість у вигляді понесених витрат з оплати послуг з електропостачання.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положенням ч.2 ст.901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, згідно умов Договору спільного тимчасового безоплатного користування №66 від 03.03.2023 сторони погодили, що Сторона 1 надає Стороні 2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном Сторони 1 нежитлові приміщення, а відшкодування за спожиті комунальні послуги Стороною 2 сплачуються саме Стороною 3, на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідводення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз мусору) за відповідним пакетом документів до них.

Відтак, оскільки плата за саму діяльність балансоутримувача умовами договору не передбачена, за своєю правовою природою зазначений договір має ознаки договору про безоплатне надання послуг. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/770/19.

Згідно зі статтею 904 ЦК України за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Обов`язок відшкодувати виконавцеві всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору про безоплатне надання послуг, ґрунтується на презумпції відплатності договорів про надання послуг.

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.

Під фактичними витратами слід розуміти грошові витрати або використання власних матеріалів і предметів виконавця з повним чи частковим їх споживанням, що здійснюються виконавцем для належного надання послуги. Тягар доведення відповідності понесених витрат, необхідних для виконання договору, лежить на виконавцеві. Виходячи з того, які витрати були понесені виконавцем (у грошовій чи натуральній формі), сторони за узгодженням можуть вирішити питання про відшкодування витрат у формі або грошової компенсації, або повернення речей такого самого роду і якості, відновлення їхніх властивостей. Оцінюючи фактично понесені витрати, слід враховувати тільки ті, які були необхідними для виконання укладеного договору. Жодних інших замовник виконавцеві не сплачує. Не підлягають відшкодуванню прибутки, яких виконавець міг би реально одержати при звичайних умовах, якби в цей час не здійснював виконання договору про надання безоплатних послуг.

Відтак, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази на предмет доведення відповідності понесених позивачем витрат, суд враховує, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу розрахована на підставі наданих Актів про обсяги розподіленої електричної енергії та приймання-передачі електричної енергії за листопад - грудень 2023 року.

Разом з цим, Стороною 2 та Стороною 3 було складено Акт виконаних робіт (наданих послуг) на підтвердження того, що в період з 01.11.2023 по 31.12.2023 сума відшкодування витрат за спожиту та розподілену електроенергію складає 89 339,63 грн.

В свою чергу відповідач ані факту споживання електричної енергії у спірний період у встановлених обсягах, ані наявності заборгованості з оплати послуг електропостачання у загальному розмірі 89 339,63 грн. не заперечує.

Однак Харківський квартирно-експлуатаційний відділ стверджує, що відповідач є бюджетною установою, яка в своїй діяльності фінансується із державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів виключно в рамках взятих на себе зобов`язань бюджетного періоду, а відтак у зв`язку з тим, що позивач звернувся до відповідача лише в квітні 2025 року з належними документами про відшкодування за отримані послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної енергії за листопад-грудень 2023 року, що унеможливило провести оплату за отримані військовою частиною послуги інакше, як на підставі рішення суду.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 ЦК України).

Згідно п.3.6 Договору про відшкодування, оплата за цим договором здійснюється на підставі належним чином оформленого акту виконаних робіт (наданих послуг) протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Сторони 1 за відповідним кодом видатків).

З огляду на умови Договору відшкодування, строк оплати за фактично спожиту електричну енергію за листопад-грудень 2023 року є таким, що настав.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України.

Разом з тим, частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Посилання відповідача на відсутність у нього, як бюджетної установи, необхідного фінансування та бюджетних асигнувань суд вважає безпідставним та таким, що не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-р/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, в Рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26).

ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №911/4249/16 відхилила твердження скаржника про відсутність його обов`язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги у період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року через те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не було передбачено кошти на ці видатки, оскільки в особи виникає певне право, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання не із закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правових актів, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гс18. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України та Верховного Суду.

Відтак, з урахуванням вимог статті 617 Цивільного кодексу України та правових висновків, викладених в рішеннях Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, у даному випадку, не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом присудження до стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості в розмірі 89 339,63 грн.

Надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241,252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (місцезнаходження: 61024, м. Харків, вулиця Горигорія Сковороди,61; ) на користь Гуманітарного відділу (освіти, культури, молоді, фізичної культури та спорту) Шевченківської селищної ради (місцезнаходження: Харківсаька область, Куп`янський район, селище Шевченкове, вулиця Стуса Василя, 7; ) заборгованість за договором №66 від 03.03.2023 в сумі 89 339,63 грн.та суму сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "21" січня 2026 р.

СуддяВ.В. Рильова

Справа №922/4012/25