ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/3982/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м.Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міранда плюс", с.Кутузівка, Харківський р-н, Харківська обл.
про про зобов`язання вчинити певні дії
за участю представників:

позивача - Августинюк В.І. (самопредставництво);

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

04.11.2025 року до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міранда плюс", в якій просить суд:

- закрити розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», загальною площею 17,0 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, номер відомостей про право власності 57934422, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2024 № 76528055);

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» () знести самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року відкрито провадження у справі №922/3982/25 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.12.2025 року, яке протокольною ухвалою суду було відкладено на 23.12.2025 року.

Протокольною ухвалою суду від 23.12.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.01.2026.

Представник позивача в судовому засіданні 13.01.2026 року позовні вимоги підтримував повністю, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 13.01.2026 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.

Відповідачем відзив на позовну заяву надано не було.

Згідно з ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки явка в судове засідання представника відповідача обов`язковою не визнавалася, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього за наявними в справі матеріалами, як це передбачено ст.202 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Департаментом земельних відносин Харківської міської ради вивченням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі Реєстр) встановлено наступне.

Рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» Шевцової Лариси Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 31.01.2017 №33527500 зареєстровано право приватної власності за Осадчою Людмилою Павлівною на нежитлову будівлю літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Як підставу для державної реєстрації державним реєстратором визначено мирову угоду, затверджену ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.01.2017 у справі № 922/4283/16. Позивач зазначає, що вказана ухвала скасована постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.06.2018.

В подальшому, Осадча Л.П. здійснила відчуження 52/100 вищевказаної нежитлової будівлі шляхом укладення договору купівлі-продажу від 25.01.2017 № 202 на користь ОСОБА_1 .

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.01.2017 №33556956 право приватної власності на 52/100 частини нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Також, Осадча Л.П. здійснила відчуження 48/100 вищевказаної нежитлової будівлі шляхом укладення договору купівлі-продажу від 25.01.2017 № 2026 на користь ОСОБА_2 .

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.01.2017 №33564408 право приватної власності на 48/100 частини нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (РНОНМ 101).

В подальшому, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. від 30.01.2017 № 33630707 розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно закрито (РНОНМ 101).

Підставою вказаного рішення став договір поділу від 30.01.2017 № 270 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до вказаного договору поділу право спільної часткової власності припиняється.

У приватну власність переходить:

- нежитлове приміщення № 1, площею 14,0 кв.м., нежитлове приміщення № 2, площею 4,3 кв.м, та нежитлове приміщення № 3 площею 18,5 кв.м загальною площею 36,8 кв.м які розташовані в нежитловій будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 .

- нежитлові приміщення № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0 кв.м, загальною площею 34,0 кв.м які розташовані в нежитловій будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

В подальшому, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.01.2017 № 33630013 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № 1 площею 14,0 кв.м, № 2 площею 4,3 кв.м, № 3 площею 18,5 кв.м, загальною площею 36,8 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Також, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.01.2017 № 33630675 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 на нежитлові приміщення № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0 кв.м, загальною площею 34,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Як підставу для державної реєстрації державним реєстратором визначено договір поділу від 30.01.2017 № 270 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому ОСОБА_2 відчужує:

- 1/2 частку нежитлових приміщень № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0кв.м, загальною площею 34,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 21.06.2017 № 1311 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС».

- 1/2 частку нежитлових приміщень № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0кв.м, загальною площею 34,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 12.8.2024 № 1159 на користь ОСОБА_3 .

Надалі, між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» та ОСОБА_3 укладено договір про поділ майна від 29.11.2024 № 6159, відповідно до якого за сторонами реєструється право власності на майно, як на окремі об`єкти нерухомого майна, виділені в натурі, а саме:

- Об`єкт 1 (ТОВ «МІРАНДА ПЛЮС») нежитлове приміщення № 1 фрагменту 1-го поверху в літ «Д-1» загальною площею 17,0 кв.м по АДРЕСА_1 .

- Об`єкт 2 ( ОСОБА_3 ) нежитлові приміщення фрагменту 1-го поверху №№2,3 в літ «Д-1» загальною площею 57,2 кв.м по АДРЕСА_1 .

Надалі, рішенням державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. від 10.12.2024 № 76529269 розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно закрито на підставі вказаного договору поділу від 29.11.2024 № 6159 та Довідки щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна DT01:5564-6421-8321-8856 від 29.11.2024 (РНОНМ 101).

В подальшому, в Реєстрі речових прав на нерухоме майно відкриваються два нових розділи на вищевказані об`єкти нерухомого майна.

Рішенням державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. від 10.12.2024 № 76528055 зареєстроване право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху № 1 в літ. «Д-1» загальною площею 17 кв.м за Товариством з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» (РНОНМ 120).

Надалі, рішенням державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. від 19.03.2025 № 77887236 внесено виправлення в опис об`єкта нерухомого майна, а саме, нежитлове приміщення 1-го поверху № 1 в літ. «Д-1» змінено на нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1».

Таким чином, станом на час звернення з позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» є власником нежитлового приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі № 922/4283/16 було затверджено мирову угоду, відповідно до якої боржник зобов`язується та гарантує сплатити Стягувачу суму, зазначену в п. 1 даної угоди шляхом передачі, Стягувачу, права власності на об`єкти, що є предметом договору, а саме:

- нежитлова будівля літ. В-1, загальною площею 52,4 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Камська, 2;

- нежитлова будівля літ. Г-1, загальною площею 73,7 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 149-Д;

- нежитлова будівля літ. Д-1, загальною площею 70,8 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 149-Д;

- нежитлова будівля літ. Б-1, загальною площею 72,0 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 153;

- нежитлова будівля літ. В-1, загальною площею 42,6 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 155.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 у справі № 922/4283/16 ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі № 922/4283/16 про затвердження мирової угоди скасовано.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 червня 2018 року у справі № 922/4283/16 встановлено, що дозвільні документи для початку будівництва нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по вул.Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові відсутні, також вказаним рішенням підтверджується що вказаний об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а будівництво вказаного об`єкту здійснювалось з порушенням норм Земельного кодексу та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Крім того, відповідно до листа Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради від 01.09.2025 № 7025/0/226-25 у реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (за веб-адресою: e-construction.gov.ua), який містить інформацію у вільному доступі стосовно документів, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття об`єктів до експлуатації, з травня 2011 року, відсутня інформація щодо об`єктів будівництва по вул. Полтавський Шлях. 149-Д у м. Харкові.

На розгляд Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту документи дозвільного та декларативного характеру щодо вищевказаного об`єкта будівництва не надходили.

Позивач стверджує, що державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по вул.Полтавський Шлях, 149-Д у м.Харкові проведена без документу який засвідчує факт прийняття вказаного об`єкту до експлуатації, а також без документу який посвідчує право власності або користування земельною ділянкою на якій цій об`єкт знаходиться.

Харківською міською радою рішень щодо надання у власність або у користування земельної ділянки, на якій розташована спірна прибудова, будь-яким фізичним чи юридичним особам не приймалось.

Харківська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташовано самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові, оскільки ця земельна ділянка розташована в межах населеного пункту - м. Харкова, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Позивач вважає, що належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Враховуючи зазначені обставини, Харківська міська рада просить суд закрити розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», загальною площею 17,0 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, номер відомостей про право власності 57934422, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2024 №76528055) та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» знести самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м.Харкові.

За твердженнями позивача, викладене свідчить про порушення прав та законних інтересів Харківської міської ради, як власника земельної ділянки, оскільки земельна ділянка, на якій розміщено нежитлове приміщення № 4 загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові, яке є об`єктом самочинного будівництва, перебуває у комунальній власності, що зумовило звернення Харківської міської ради до суду з вимогою про знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові, для відновлення свого порушеного права на вільне володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 145 Конституції України закріплено, що права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права.

Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України).

Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ "Землі України" ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» Шевцової Лариси Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 31.01.2017 №33527500 зареєстровано право приватної власності за Осадчою Людмилою Павлівною на нежитлову будівлю літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Як підставу для державної реєстрації державним реєстратором визначено мирову угоду, затверджену ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.01.2017 у справі № 922/4283/16.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі №922/4283/16 затверджено мирову угоду, відповідно до якої боржник зобов`язується та гарантує сплатити Стягувачу суму, зазначену в п. 1 даної угоди шляхом передачі, Стягувачу, права власності на об`єкти, що є предметом договору, а саме:

- нежитлова будівля літ. В-1, загальною площею 52,4 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Камська, 2;

- нежитлова будівля літ. Г-1, загальною площею 73,7 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 149-Д;

- нежитлова будівля літ. Д-1, загальною площею 70,8 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 149-Д;

- нежитлова будівля літ. Б-1, загальною площею 72,0 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлова будівля літ. В-1, загальною площею 42,6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 у справі № 922/4283/16 ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі № 922/4283/16 про затвердження мирової угоди скасовано.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 червня 2018 року у справі № 922/4283/16 встановлено, що дозвільні документи для початку будівництва нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 відсутні, також вказаним рішенням підтверджується що вказаний об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а будівництво вказаного об`єкту здійснювалось з порушенням норм Земельного кодексу та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

В подальшому, Осадча Л.П. здійснила відчуження 52/100 вищевказаної нежитлової будівлі шляхом укладення договору купівлі-продажу від 25.01.2017 № 202 на користь ОСОБА_1 .

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.01.2017 №33556956 право приватної власності на 52/100 частини нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Також, Осадча Л.П. здійснила відчуження 48/100 вищевказаної нежитлової будівлі шляхом укладення договору купівлі-продажу від 25.01.2017 № 2026 на користь ОСОБА_2 .

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.01.2017 №33564408 право приватної власності на 48/100 частини нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (РНОНМ 101).

В подальшому, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. від 30.01.2017 № 33630707 розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно закрито (РНОНМ 101).

Підставою вказаного рішення став договір поділу від 30.01.2017 № 270 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до вказаного договору поділу право спільної часткової власності припиняється.

У приватну власність переходить:

- нежитлове приміщення № 1, площею 14,0 кв.м., нежитлове приміщення № 2, площею 4,3 кв.м, та нежитлове приміщення № 3 площею 18,5 кв.м загальною площею 36,8 кв.м які розташовані в нежитловій будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 .

- нежитлові приміщення № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0 кв.м, загальною площею 34,0 кв.м які розташовані в нежитловій будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

В подальшому, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.01.2017 № 33630013 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № 1 площею 14,0 кв.м, № 2 площею 4,3 кв.м, № 3 площею 18,5 кв.м, загальною площею 36,8 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Також, рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Я.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.01.2017 № 33630675 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 на нежитлові приміщення № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0 кв.м, загальною площею 34,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Як підставу для державної реєстрації державним реєстратором визначено договір поділу від 30.01.2017 № 270 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому ОСОБА_2 відчужує:

- 1/2 частку нежитлових приміщень № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0кв.м, загальною площею 34,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 21.06.2017 № 1311 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС».

- 1/2 частку нежитлових приміщень № 4 площею 17,0 кв.м, № 5 площею 17,0кв.м, загальною площею 34,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 12.8.2024 № 1159 на користь ОСОБА_3 .

Надалі, між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» та ОСОБА_3 укладено договір про поділ майна від 29.11.2024 № 6159, відповідно до якого за сторонами реєструється право власності на майно, як на окремі об`єкти нерухомого майна, виділені в натурі, а саме:

- Об`єкт 1 (ТОВ «МІРАНДА ПЛЮС») нежитлове приміщення № 1 фрагменту 1-го поверху в літ «Д-1» загальною площею 17,0 кв.м по АДРЕСА_1 .

- Об`єкт 2 ( ОСОБА_3 ) нежитлові приміщення фрагменту 1-го поверху №№ 2,3 в літ «Д-1» загальною площею 57,2 кв.м по АДРЕСА_1 .

Надалі, рішенням державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. від 10.12.2024 № 76529269 розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно закрито на підставі вказаного договору поділу від 29.11.2024 № 6159 та Довідки щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна DT01:5564-6421-8321-8856 від 29.11.2024 (РНОНМ 101).

В подальшому, в Реєстрі речових прав на нерухоме майно відкриваються два нових розділи на вищевказані об`єкти нерухомого майна.

Рішенням державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. від 10.12.2024 № 76528055 зареєстроване право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху № 1 в літ. «Д-1» загальною площею 17 кв.м за Товариством з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» (РНОНМ 120).

Надалі, рішенням державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. від 19.03.2025 № 77887236 внесено виправлення в опис об`єкта нерухомого майна, а саме, нежитлове приміщення 1-го поверху № 1 в літ. «Д-1» змінено на нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1».

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» є власником нежитлового приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 .

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України та обтяжень таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок № 1127, у редакції, що діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За вимогами ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За вимогами чч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону.

За загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Порядок прийняття об`єктів будівництва до експлуатації визначений ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Частиною 2 статті 331 ЦК України унормовано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

З матеріалів справи вбачається, що нежитлові приміщення № 1, № 2, загальною площею 18,3 кв.м. в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3а, загальною площею 9,7кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», нежитлові приміщення № 5, 5а в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 , утворились за наслідком поділу нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові.

Згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 червня 2018 року у справі № 922/4283/16 встановлено, що дозвільні документи для початку будівництва нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по вул.Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові відсутні, також вказаним рішенням підтверджується що вказаний об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а будівництво вказаного об`єкту здійснювалось з порушенням норм Земельного кодексу та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 у справі № 922/4283/16 зазначено, зокрема, наступне:

«За умовами мирової угоди у власність позивачу передаються нежитлові будівлі, побудова яких була предметом договору підряду № 0706/14 від 07.06.2014р.

За приписами статті 317 Цивільного кодексу України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Однак, відповідачем не було надано доказів державної реєстрації його права власності на нежитлові будівлі, які передаються у власність позивачу за умовами мирової угоди.

Отже, відповідачем не доведено факт набуття ним права власності на майно, яке є предметом мирової угоди.

Господарський суд Харківської області ухвалою від 26.12.2016р. зобов`язував відповідача надати суду правовстановлюючі документи на нежитлові будівлі, зазначені в мировій угоді (а.с.50 т.1).

На виконання вимог вказаної ухвали суду, відповідач надав суду технічні звіти про стан будівельних конструкцій та ескізні проекти нежитлових будівель (а.с.55-154 т.1).

В статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності.

Надані відповідачем технічні звіти про стан будівельних конструкцій та ескізні проекти не є правовстановлюючими документами та не підтверджують факт набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, а отже, не є належними доказами в підтвердження обставин, на які він посилається.

Інших доказів в підтвердження своїх прав власника нежитлових будівель відповідач суду не представив.

Місцевий господарський суд, затверджуючи мирову угоду, не дослідив вказані обставини, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що мирова угода сторін не суперечить вимогам законодавства.

На підставі оскаржуваної ухвали суду, 23.01.2017р. державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за позивачем на нежитлові будівлі, які зазначені в мировій угоді та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наведене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №121101348 від 18.04.2018р. (а.с.240- 243, 244- 247 т.1, а.с.9-12, 38- 41, 76-78 т.2).

Таким чином, оскаржуваною ухвалою суду фактично визнано право власності позивача на новозбудовані об`єкти нерухомого майна, що стало підставою для реєстрації цього права в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів зазначає, що мирова угода не може стосуватись прав і обов`язків інших осіб, які не беруть участь у справі, в тому числі, державних органів та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за позивачем та відповідачем не зареєстровано право власності, оренди або іншого користування на земельні ділянки, на яких розташовані спірні нежитлові будівлі.

Прокурором до матеріалів справи надано викопіювання з Публічної кадастрової карти України (на якій оприлюднюються відомості Державного земельного кадастру) (а.с.221 т.1), з якої вбачається, що земельні ділянки під спірними будівлями не сформовані.

За приписами статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад є виключною компетенцією міської ради.

Згідно статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Враховуючи, що спірні нежитлові будівлі збудовані на земельних ділянках, які не були у встановленому порядку передані у власність чи користування відповідача, мирова угода у цій справі, за якою право власності на об`єкти нерухомого майна перейшло до позивача, порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради щодо реалізації прав законного власника та розпорядника земельних ділянок комунальної власності.

Крім того, в мировій угоді сторони присвоїли спірним об`єктам нерухомого майна адреси, однак, вирішення вказаного питання, з урахуванням положень статті 37 Закону України «Про місцеве самоврядування», належить виключно до повноважень Харківської міської ради.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», нове будівництво об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно частини 1 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, …здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч.5 статті 39 вказаного Закону).

В матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем дозвільних документів для початку будівництва, а також доказів виділення йому органами місцевого самоврядування земельної ділянки для цієї мети.

Відповідачем не підтверджено факт введення спірних об`єктів нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

При цьому, до моменту державної реєстрації, право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає.

Враховуючи наведене, у відповідача не виникло право власності на майно, яке є предметом мирової угоди, а отже, він не мав повноважень на розпорядження ним.

Судова колегія враховує, що нагляд за дотриманням визначеного законодавством порядку будівництва об`єктів, державної реєстрації прав на них, а також вжиття заходів щодо припинення самочинного будівництва на землях територіальної громади міста Харкова належить до компетенції Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.

Вказані органи, а також Харківська міська рада, не були учасниками цієї справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим, не були обізнані про порушення їх прав та інтересів.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що мирова угода сторін не стосується предмета позову, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, порушує права та інтереси держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, у зв`язку з чим не може бути затверджена судом.».

Крім того, відповідно до листа Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради від 01.09.2025 № 7025/0/226-25 у реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (за веб-адресою: e-construction.gov.ua), який містить інформацію у вільному доступі стосовно документів, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття об`єктів до експлуатації, з травня 2011 року, відсутня інформація щодо об`єктів будівництва по вул. Полтавський Шлях. 149-Д у м. Харкові.

На розгляд Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту документи дозвільного та декларативного характеру щодо вищевказаного об`єкта будівництва не надходили.

Відповідно до викладеного, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові проведена без документу, який засвідчує факт прийняття вказаного об`єкту до експлуатації, а також без документу, який посвідчує право власності або користування земельною ділянкою на якій цій об`єкт знаходиться, відповідно викладене дає підстави вважати вказаний об`єкт самочинним будівництвом.

Як вже зазначалось, вказаний об`єкт був поділений на нежитлові приміщення № 1, № 2, загальною площею 18,3 кв.м. в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3а, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», нежитлові приміщення № 5, 5а в літ. «Д-1», які також є об`єктами самочинного будівництва, оскільки утворились за наслідком поділу самочинно збудованого об`єкту.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

В силу ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Нежитлове приміщення № 4 загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, на яке проведено державну реєстрацію прав всупереч законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за первісним власником Левадою Т.О., право власності на яке в подальшому на підставі цивільно-правової угоди перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС».

Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» стало власником самочинно збудованого нежитлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017 № 1311.

Відповідно до позиції Верховного суду щодо неправомірності відчуження об`єктів самочинного будівництва, навіть тих, щодо яких проведено державну реєстрацію прав: «Неіснуюче право щодо об`єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам» - висновок Верховного суду викладений у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 відступила від правового висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі №263/18985/19, щодо належного способу захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, визначивши, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, вказано, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що факт державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно обмежує права власника земельної ділянки, на якій таке майно розташоване.

Також, у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 вказано: «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення ПОВИНЕН надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Судом встановлено, що нежитлове приміщення № 4 загальною площею 17,0кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, на яке проведено державну реєстрацію прав всупереч законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за первісним власником Левадою Т.О., право власності на яке в подальшому на підставі цивільно-правової угоди перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС».

В даному випадку, з огляду на встановлені обставини щодо незаконності проведеної реєстрації, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», загальною площею 17,0 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, номер відомостей про право власності 57934422, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2024 № 76528055).

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача знести самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

На підставі ст.12 ЗК України Харківській міській раді, зокрема, належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю (ч. 1 ст. 83 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до положень статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Харківською міською радою рішень щодо надання у власність або у користування земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт (нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул.Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові) будь-яким фізичним або юридичним особам не приймалось.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі Реєстр) право власності або право користування на земельну ділянку по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові за будь-якими фізичними або юридичними особами не зареєстроване.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої особою на земельній ділянці без згоди її власника, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За вимогами чч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За вимогами ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічні положення законодавства містяться також у статті 377 ЦК України.

Таким чином, за наслідком набуття права власності на об`єкт будівництва, до набувача незалежно від волі власника такої ділянки переходить право на відповідну її частину.

Протиправне набуття прав на нерухоме майно породжує протиправне набуття прав на землю, яку воно займає.

Відповідно до приписів ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

В даному випадку, як встановлено судом, побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові порушує права та законні інтереси Харківської міської ради як власника земельної ділянки, на якій розміщено самочинно збудоване приміщення, щодо якої протиправно проведено реєстрацію речових прав.

У постанові від 02.06.2021 у справі № 509/11/17 Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна.

За таких обставин, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача знести самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з чч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані до матеріалів справи, та надана їм правова оцінка.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», загальною площею 17,0 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, номер відомостей про право власності 57934422, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2024 № 76528055) та про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» знести самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул.Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові, є обґрунтованими, правомірними, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, отже, підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст.129 ГПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача, з вини якого виник спір.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 79, 80, 86, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Закрити розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», загальною площею 17,0 кв.м по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, номер відомостей про право власності 57934422, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2024 № 76528055).

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» (адреса: 62405, Харківська обл., Харківський р-н, селище Кутузівка, вул. Шкільна, буд.6; ) знести самочинно побудоване нежитлове приміщення 1-го поверху № 4, загальною площею 17,0 кв.м в літ. «Д-1» по вул. Полтавський Шлях, 149-Д у м. Харкові.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАНДА ПЛЮС» (адреса: 62405, Харківська обл., Харківський р-н, селище Кутузівка, вул.Шкільна, буд.6; ) на користь Харківської міської ради (адреса: 61003, м.Харків, майдан Конституції, 7; ; платіжні реквізити: р/р UA0032986, Банк: Державна казначейська служба України м.Київ, Отримувач Харківська міська рада) 4844,80 грн судового збору за подання позовної заяви та 1211,20 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "23" січня 2026 р.

СуддяК.В. Аріт