ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3955/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу №916/3955/25

за позовом: Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, пр-т Берестейський, буд. 14, ) в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) (65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Митна, буд. 1, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Санмобіл (61072, Харківська обл., м. Харків, просп. Науки, буд. 56, )

про стягнення 3175,02 грн., -

Суть спору: Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Санмобіл про стягнення 3175,02 грн., з яких: 2200,17 грн. основного боргу, 650,99 грн. пені, 66,96 грн. 3% річних та 256,90 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем у повному обсязі зобов`язань за укладеним між сторонами договором про відшкодування експлуатаційних витрат №2967-П-ОДФ-20 від 06.07.2020 в частині відшкодування витрат за липень, серпень 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3955/25; визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; роз`яснено сторонам про можливість подання відповідно до ч.7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи; запропоновано відповідачу надати до суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив; запропоновано позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 29.09.2025 було доставлено відповідачу до його електронного кабінету, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного документу. Відповідно до п.2 ч.6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Відтак, господарський суд констатує, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи господарським судом. За таких обставин судом забезпечено відповідачу можливість на вчинення дій, подання позицій по суті справи під час розгляду справи судом, оскільки судом належним чином повідомлено відповідача про розгляд справи і в такий спосіб забезпечено відповідачу належні процесуальні гарантії для можливості вчинення відповідачем процесуальних дій. Натомість відповідач відзив на позов і жодних доказів суду не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином, відтак у відповідності до ч.9 ст. 165 ГПК України суд дійшов до висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, зокрема, Указом Президента України від 20 жовтня 2025 року №793/2025, затвердженим Законом України від 21.10.2025 №4643-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб.

Справа №916/3955/25 розглядається судом в період оголошеного на всій території України воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України.

Жодних заяв та/або клопотань, пов`язаних з неможливістю вчинення якихось процесуальних дій у зв`язку з воєнним станом, про намір вчинити такі дії до суду від сторін не надійшло.

Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надійшов, з огляду на що суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами в порядку ч.9 ст. 165 ГПК України.

У відповідності до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Повне рішення складено 26.01.2026 з урахуванням також введення в м. Одесі графіків відключень електроенергії через масовані атаки країни-агресора, обстріл об`єктів критичної інфраструктури, тривалу відсутність електроенергії у суді.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

06.07.2020 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Санмобіл (замовник, відповідач) був укладений договір про відшкодування експлуатаційних витрат №2967-П-ОДФ-20.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору виконавець надає послуги з видачі питної води на об`єкти замовника (подача холодної води на об`єкти замовника), з прийому господарсько-побутових стоків, що скидаються замовником у систему каналізації виконавця (прийом стічних вод холодного водопостачання, ненормативно-очищених стічних вод, що скидаються замовником у систему каналізації виконавця), відповідно до додатку №1, що є невід`ємною частиною договору; замовник своєчасно сплачує за надані йому послуги, забезпечує належну експлуатацію своїх водопровідно-каналізаційних мереж, приладів і пристроїв на них, у відповідності з Правилами, перерахованими в п.2.1 цього договору та діючого законодавства України.

Згідно з п.2.4 договору замовник зобов`язується, зокрема: до 30 числа звітного місяця, замовник повинен підписати та повернути виконавцю акт здачі-прийняття робіт (надання послуг); своєчасно і в повному обсязі оплачувати послуги.

За п.п. 3.2, 3.4 договору оплата послуг проводиться не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим; грошові кошти перераховуються на поточний рахунок виконавця; рахунки направляються замовнику на його фактичну адресу рекомендованим листом з повідомленням та електронну пошту вказану у розділі 8 цього договору; датою вручення рахунку замовнику вважати дату відновлення електронного листа.

Відповідно до п.7.4 договору цей договір укладається на строк до 31 грудня 2020 року, набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками (в разі наявності) та вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд; договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якою із сторін у порядку визначеному законодавством України; згідно із ст. 631 ЦК України умови цього договору розповсюджуються на взаємовідносини сторін, які виникли до його укладання, а саме з 22.05.2020.

Додаток №1 до договору №2967-П-ОДФ-20 визначає перелік об`єктів та приладів обліку замовника.

Додаток №2 до договору №2967-П-ОДФ-20 визначає розрахунок водогосподарського балансу.

21.10.2021 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) (адміністрація, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Санмобіл (підприємство, відповідач) укладена додаткова угода №1 до договору №2967-П-ОДФ-20, якою сторони домовились викласти договір у новій редакції, зокрема:

- адміністрація здійснює: видачу питної води (подача холодної води на об`єкти підприємства) в приміщення, що займає підприємство (далі - об`єкти підприємства), прийом господарсько-побутових стоків, що скидаються підприємством у систему каналізації адміністрації (прийом стічних вод холодного водопостачання, наднормативно-очищених стічних вод, що скидаються підприємством у систему каналізації адміністрації), згідно з додатком №1, а підприємство своєчасно відшкодовує витрати адміністрації, забезпечує належну експлуатацію згідно межі балансової належності водопровідно-каналізаційних мереж, приладів і пристроїв на них, у відповідності з Правилами, перерахованими в п.2.1 договору та діючого законодавства України (п.п. 1.1, 1.2 договору);

- підприємство зобов`язується, зокрема: протягом 3-х робочих днів після отримання. підприємство повинно підписати та повернути адміністрації акт відшкодування витрат або надати лист-відмову у підписанні акта відшкодування витрат з обґрунтуванням причин (у випадку ненадання підприємством у зазначений строк листа-відмови, акт відшкодування витрат вважається підписаним); своєчасно і в повному обсязі оплачувати відшкодування витрат (п.п. 2.4.10, 2.4.14 договору);

- відшкодування витрат проводиться підприємством не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим; грошові кошти перераховуються на поточний рахунок адміністрації; рахунки направляються підприємству на його фактичну адресу рекомендованим листом з повідомленням та/або електронну пошту вказану в розділу 8 цього договору; датою вручення рахунку підприємству вважати дату відправлення електронного листа; підприємство зобов`язане письмово довести до відома адміністрації про неотримання-рахунка за спожиту воду та стоки (п.п. 3.2, 3.4, 3.5 договору);

- у разі несвоєчасного перерахування платежів підприємство сплачує адміністрації пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за котрий нараховується пеня, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати (п.4.1 договору);

- цей договір укладається на строк до 31 грудня 2021 року, набирає чинності після його підписання сторонами та скріплення печатками (в разі наявності) та вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд; договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якою із сторін у порядку, визначеному законодавством України; сторони домовились, що відповідно до статті 631 ЦК України умови цього договору розповсюджуються на відносини сторін що виникли з 01.01.2021 (п.7.5 договору).

В матеріалах справи наявні підписані з боку позивача акти відшкодування витрат до договору №2967-П-ОДФ-20, а саме: акт №347 від 31.07.2024 на суму 180,59 грн.; акт №403 від 31.08.2024 на суму 2019,58 грн.

Також в матеріалах справи наявні рахунки до договору №2967-П-ОДФ-20, а саме: №531295 від 31.07.2024 на суму 180,59 грн.; №531315 від 31.08.2024 на суму 2019,58 грн.

У листі від 04.10.2024 позивач повідомив відповідача про наявність заборгованості, зокрема, за договором №2967-П-ОДФ-20 по рахункам №531295 від 31.07.2024 на суму 180,59 грн. та №531315 від 31.08.2024 на суму 2019,58 грн. Вказаний лист направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням.

У листі від 07.01.2025 позивач повідомив відповідача про наявність заборгованості, зокрема, за договором №2967-П-ОДФ-20 по рахункам №531295 від 31.07.2024 на суму 180,59 грн. та №531315 від 31.08.2024 на суму 2019,58 грн. Вказаний лист направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням.

У претензії від 11.07.2025 позивач просив відповідача сплатити суму заборгованості та штрафних санкцій за договором №2967-П-ОДФ-20 у розмірі 5178,97 грн. Вказану претензію направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням.

В матеріалах справи наявні здійснені позивачем розрахунки 650,99 грн. пені, 66,96 грн. 3% річних та 256,90 грн. інфляційних втрат, нарахованих за: період 1 (по рахунку №531295 від 31.07.2024): з 21.08.2024 до 23.09.2025; період 2 (по рахунку 531315 від 31.08.2024): з 21.09.2024 до 23.09.2025.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про відшкодування експлуатаційних витрат №2967-П-ОДФ-20 від 06.07.2020 стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу. Позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Так, предметом договору є надання послуг з видачі питної води (подача холодної води на об`єкти підприємства) в приміщення, що займає підприємство (далі - об`єкти підприємства), прийняття господарсько-побутових стоків, що скидаються підприємством у систему каналізації адміністрації (прийняття стічних вод холодного водопостачання, наднормативно-очищених стічних вод, що скидаються підприємством у систему каналізації адміністрації).

Таким чином, оскільки місцем виконання договору є територія Одеського морського порту, що знаходиться у м. Одеса, з урахуванням вимог ст. 29 ГПК України дана справа підсудна Господарському суду Одеської області.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Положеннями п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 905 ЦК України передбачено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За вимогами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події; якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обгрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши наявні матеріали справи, господарським судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про відшкодування експлуатаційних витрат №2967-П-ОДФ-20 від 06.07.2020 в частині відшкодування витрат за липень, серпень 2024 року у загальному розмірі 2200,17 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами, рахунками до спірного договору. При цьому, господарський суд зауважує, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростували обсяг та вартість наданих послуг відповідно до спірних актів, суму нарахованої заборгованості. Окрім того, в матеріалах справи відсутні листи-відмови у підписанні актів відшкодування витрат з обґрунтуванням причин, а тому з урахуванням вимог п.2.4.10 договору спірні акти вважається підписаними. Так само в матеріалах справи відсутні докази реагування відповідача на листи, претензію позивача, в яких останній повідомляв відповідача про наявність заборгованості за спірним договором та спірними актами.

Таким чином, господарським судом встановлено факт наявності у відповідача боргу перед позивачем №2967-П-ОДФ-20 від 06.07.2020 в частині відшкодування витрат за липень, серпень 2024 року у загальному розмірі 2200,17 грн., вказаний борг підтверджений за наявними матеріалами справи та відповідачем не спростований, за таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення вказаного боргу.

Іншого відповідачем не доведено.

Щодо заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, господарський суд вказує наступне.

За вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем зі сплати наданих послуг та відсутності доказів сплати вказаної заборгованості, приймаючи до уваги право позивача на нарахування 3% річних та інфляційних втрат у випадку невиконання боржником грошового зобов`язання, що в даному випадку доведено позивачем, перевіривши здійснені позивачем нарахування за визначені в розрахунку періоди та встановивши їх правильність, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 66,96 грн. 3% річних та 256,90 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Сплата пені передбачена п.4.1 договору.

Позивачем здійснено нарахування пені з 21.08.2024/21.09.2024 до 23.09.2025.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 по справі №911/952/22 вказала, що застосування в тексті господарського договору формулювання за кожен день прострочення не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує її механізм визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором. Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що умовами п.4.1 договору сторонами не було узгоджено збільшення строку нарахування пені, а тому позивачем помилково здійснено нарахування пені з 21.08.2024/21.09.2024 по 23.09.2025.

Відтак, з урахуванням положень ч.6 ст. 232 ГК України (який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин), правильним є нарахування пені з 21.08.2024/21.09.2024 по 21.02.2025/21.03.2025.

Отже, перевіривши розрахунки позивача, господарський суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 299,26 грн., в решті заявлених вимог в частині пені судом відмовляється з огляду на їх недоведеність.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Санмобіл на користь позивача 2200,17 грн. основного боргу, 299,26 грн. пені, 66,96 грн. 3% річних та 256,90 грн. інфляційних втрат, в решті позову судом відмовляється.

Іншого сторонами не доведено.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) - задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Санмобіл (61072, Харківська обл., м. Харків, просп. Науки, буд. 56, ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, пр-т Берестейський, буд. 14, ) в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) (65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Митна, буд. 1, ) 2200 /дві тисячі двісті/ грн. 17 коп. основного боргу, 299 /двісті дев`яносто дев`ять/ грн. 26 коп. пені, 66 /шістдесят шість/ грн. 96 коп. 3% річних, 256 /двісті п`ятдесят шість/ грн. 90 коп. інфляційних втрат та 2153 /дві тисячі сто п`ятдесят три/ грн. 99 коп. судового збору.

3.В решті позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 26 січня 2026 р., з урахуванням також введення в м. Одесі графіків відключень електроенергії через масовані атаки країни-агресора, обстріл об`єктів критичної інфраструктури, тривалу відсутність електроенергії у суді.

Суддя Ю.С. Бездоля