ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/2767/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О.

секретар судового засідання Чуйко О.О.

розглянувши справу за позовом: Фермерського господарства Серпанок (вул. І. Пастернака, 21, смт Миколаївка, Березівський район, Одеська обл., 67000)

до відповідачів: 1) фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ); 2) Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області (вул. Незалежності, 71, смт Миколаївка, Березівський р-н, Одеська обл., 67000)

про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідачів: не з`явились.

УСТАНОВИВ:

Фермерське господарство Серпанок звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи ОСОБА_1 та Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області, в якій просить суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрований в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138.

Позиції учасників справи

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що через бездіяльність Миколаївської селищної ради, яка, після ухвалення рішення від 23.09.1998 Про припинення права користування землею головою селянського / фермерського / господарства, не вчинила дії, спрямовані на вилучення другого примірника державного акту від 02.04.1993 № 138 у ОСОБА_1 (попереднього власника спірної земельної ділянки, який в добровільному порядку відмовився від неї) та не внесла записи в книгу реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою про вилучення земельної ділянки та другого примірника державного акту № 138 від 02.04.1993, ОСОБА_1 отримав можливість у 2020 році скористатися наявним у нього оригіналом спірного державного акту та зареєструвати за собою право власності на спірну земельну ділянку, яка передана позивачу для ведення селянського (фермерського) господарства.

16.10.2025 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі з таких підстав: відповідач-1 наголошує, що спірний державний акт був виданий ОСОБА_1 на законних підставах, а саме відповідно до рішення Миколаївської селищної ради народних депутатів від 23.03.1993, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 8,21 га для організації селянського (фермерського) господарства; відповідач-1 вказує, що перед отриманням кадастрового номеру земельної ділянки було проведено її дослідження, внаслідок чого площа земельної ділянки зменшилась з 8,21 га до 8,17 га, а 18 лютого 2020 року відділом у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області зареєстровано за ОСОБА_1 ділянку з кадастровим номером :01:001:0351, площею 8,17 га, на підставі документу, що посвідчує право, - державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993 № б/н, таким чином ОСОБА_1 у встановлений законом спосіб отримав у власність зазначену вище земельну ділянку, що було оформлено відповідним державним актом на право приватної власності на землю і проведено її реєстрацію; відповідач-1 вважає, що позивачем обраний невірний спосіб захисту порушених прав, адже чинність рішення про передачу земельної ділянки у власність виключає визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки сам по собі державний акт згідно з законодавством, діючим на час його видачі, був лише документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку; відповідач-1 посилається на встановлені рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 27.01.2022 у справі № 508/363/21 обставини щодо відсутності факту добровільної відмови ОСОБА_1 , зокрема, від земельної ділянки, державний акт щодо якої є предметом розгляду цієї справи; відповідач-1 наполягає на тому, що посилання позивача на рішення ІІІ сесії ХХІІІ скликання Миколаївської селищної ради від 23 вересня 1998 року про припинення права власності ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки зазначене рішення є нікчемним, не породжує жодних юридичних наслідків для ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив відповідача-1 позивач наголосив про таке: рішення Миколаївської селищної ради народних депутатів Миколаївського району Одеської області ІІІ сесії ХХІІІ скликання від 23.09.1998, яким припинено право користування фермерського господарства на земельну ділянку за заявою ОСОБА_1 , було ухвалене з дотриманням вимог ст. 29 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. № 561-ХІІ; позивач вважає, що відсутність в архіві заяви ОСОБА_1 про добровільну відмову від земельної ділянки не є автоматичною підставою для заперечення його існування взагалі, при цьому позивач допускає, що така заява могла бути усною; позивач наполягає на тому, що відповідачу-1 було достеменно відома обставина використання спірної земельної ділянки позивачем, оскільки відповідач-1 є власником суміжних ділянок; позивач зазначає, що посилання відповідача-1 на преюдиційність обставин, досліджених та встановлених у рішенні Миколаївського районного суду Одеської області від 27.01.2022, є безпідставними, оскільки це рішення було скасоване судами вищої інстанції; позивач повідомив, що він не оскаржує законність самого рішення Миколаївської селищної ради народних депутатів від 23.03.1993, проте заперечує дійсність державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138, у зв`язку з відмовою відповідача-1 від земельної ділянки у 1998 році та набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , який є співзасновником ФГ «Серпанок»; з урахуванням вищевикладеного позивач наголошує на тому, що дії ОСОБА_1 щодо державної реєстрації земельної ділянки на підставі спірного державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993 порушують право позивача, як землевласника та землекористувача, адже на даний час він позбавлений права вільно користуватися та розпоряджатися своєю земельною ділянкою, обробляти її, отримувати від діяльності фермерського господарства дохід тощо.

20.10.2025 відповідачем-1 було подано суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. У власних запереченнях щодо цієї заяви позивач наголосив, що про порушення свого права власності на землю ФГ «Серпанок» стало відомо в жовтні 2020 року, коли доньці ОСОБА_2 (засновника позивача) зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що він є власником спірної земельної ділянки та вимагав завершити польові роботи на земельній ділянці і звільнити її. Як вказує позивач, отримавши таку інформацію, ОСОБА_2 замовив витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.10.2020 № НВ-020 та лише тоді достеменно дізнався про порушені права ФГ «Серпанок». Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу (чинних станом на дату подання позовної заяви 14.07.2025) та з огляду на введення в Україні воєнного стану, позивач вважає, що ним не порушені строки позовної давності для звернення до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи.

10.12.2025 до суду надійшли додаткові пояснення у справі від відповідача-1, в яких останній наголосив, що спірна земельна ділянка площею 8,21 га, щодо якої заявлено позов у цій справі, є абсолютно тотожною тій ділянці, яка була предметом розгляду у справах № 508/178/21 та № 508/363/21. Як зазначає відповідач-1, вказані обставини підтверджуються тим, що того самого дня 23 вересня 1998 року селищна рада припинила право ОСОБА_1 і одразу надала це право ОСОБА_2 . Таким чином, у всіх судових процесах йдеться про єдиний об`єкт та єдиний юридичний факт рішення 1998 року.

Під час розгляду справи судом сторонами неодноразово подавались заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Процесуальні дії у справи

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.07.2025 (суддя Рога Н.В.) позивачу було відмовлено у відкритті провадження у справі за вищевказаним позовом. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 ухвалу суду від 17.07.2025 було скасовано, а справу направлено до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2025 позовну заяву Фермерського господарства Серпанок було розподілено для розгляду судді Господарського суду Одеської області Бездолі Д.О.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.09.2025 позовну заяву Фермерського господарства Серпанок було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2767/25; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи; призначено у справі підготовче засідання на 21 жовтня 2025 року о 10:00.

21.10.2025 суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання у справі на 06 листопада 2025 року о 12:15.

06.11.2025 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 25 листопада 2025 року о 12:30.

25.11.2025 суд протокольною ухвалою оголосив перерву у судовому засіданні до 11 грудня 2025 року об 11:00, а 11.12.2025 - до 13 січня 2026 року о 15:00.

У судовому засіданні 13.01.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи

Відповідно до державного акту, виданого Миколаївською селищною радою народних депутатів та зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138 (а.с. 13, т.1), на підставі рішення ХІІІ сесії 21 скликання Миколаївської селищної ради від 23.03.1993 ОСОБА_1 набув право приватної власності на земельну ділянку, площею 8,21 га, яка розташована на території Миколаївської селищної ради народних депутатів, для організації селянського (фермерського) господарства.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 14.12.2009 у справі № 2-739/2009 (а.с. 17, т.1) встановлено факт, що ОСОБА_1 своєчасно прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано за ОСОБА_1 право на земельну ділянку, площею 8,15 га (державний акт про право власності на земельну ділянку без серії та номера від 01.04.1993, виданий Миколаївською селищною радою Миколаївського району Одеської області), яка розташована на території Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, Фермерське господарство «Орищук» (), що належала його батьку ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку успадкування за законом. На підставі вказаного судового рішення відповідачем-1 було зареєстровано речове право власності на земельну ділянку, площею 8,1519 га, якій присвоєний кадастровий номер :01:001:0202 (а.с. 36-40, т.2).

14.08.1998 ОСОБА_2 звернувся до Миколаївської селищної ради народних депутатів із заявою про надання у приватну власність земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 15, т.1). Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 7-10, т.1), Фермерське господарство «Серпанок» зареєстровано в реєстрі 13.11.2003, засновниками (учасниками) цієї юридичної особи є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

23.09.1998 Миколаївською селищною радою народних депутатів було прийнято рішення (а.с. 24, т.1), яким задоволено прохання голови селянського (фермерського) господарства Орищука М.А про припинення права користування земельною ділянкою, загальною площею 21,21 га ріллі, із них 8,21 га у приватній власності і 13,00 га у постійному користуванні. Вказана земельна ділянка була вилучена та переведена до земель запасу Миколаївської селищної ради.

В цей же час, 23.09.1998 Миколаївською селищною радою народних депутатів було прийнято рішення про надання згоди на виділення земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 21,21 га ріллі, із них 8,21 га в приватну власність і 13,00 га у постійне користування із земель запасу, розташованих на території Миколаївської селищної ради (а.с. 12, т.1).

30.06.1999 рішенням Миколаївської селищної ради народних депутатів (а.с. 31-32, т.1) затверджено проєкти відводу земельних ділянок, у тому числі, ОСОБА_2 , загальною площею 21,21 га, із них 8,21 га у приватну власність та 13,00 га у постійне користування.

26.07.1999 був складений акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства громадянину ОСОБА_2 (а.с. 11, т.1). Відповідно до даних цього акту, уповноваженими особами землеустрою було проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки, площею 8,21 га, наданої у приватну власність ОСОБА_2 , у тому числі, у присутності суміжних власників землі і землекористувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

На підставі рішення Миколаївської районної ради народних депутатів від 30.06.1999 № 54 ОСОБА_2 16.09.1999 був виданий державний акт на право приватної власності на землю, площею 8,21 га, яка розташована на території Миколаївської районної ради. Акт зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 58 (а.с. 51, т.1). Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки суміжними землекористувачами є, зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Між цим, за заявами ОСОБА_2 . Українським бюро лінгвістичних експертиз були складені експертні висновки від 28.09.2020 № 056/1877-m та від 25.01.2021 № 056/80-m (а.с. 14, 52, т.1), в яких експертом вказано, що прізвища ОСОБА_6 (державний акт на право приватної власності на землю, паспорт, записи ОСОБА_2 ) та ОСОБА_6 (архівні витяги з рішень Миколаївської районної ради народних депутатів Одеської області щодо відводу земельних ділянок та щодо виділення земельної ділянки, запис ОСОБА_2 ) попри розбіжності в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи, є ідентичними. З даним висновком погодився відповідач-1 у судовому засіданні.

Відповідно до довідки Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області від 22.09.2020 № 1941 (а.с. 36, т.1), у власності ОСОБА_2 , голови ФГ «Серпанок», з 1999 року, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД № 068085, перебуває земельна ділянка площею 8,21 га, яка обробляється та використовується відповідно до екологічних норм та правил.

В цей же час, відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.10.2020 № НВ-020 та від 18.02.2020 № НВ-020 (а.с. 33-35, т.1; а.с. 67-69, т.2), 18.02.2020 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки, площею 8,17 га з присвоєним кадастровим номером: :01:001:0351, що розташована на території Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області від 23.03.1993 та державного акту від 01.04.1993. Відповідно до опису меж, який є додатком до витягу, суміжними землекористувачами цієї земельної ділянки є ОСОБА_5 (земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0554) та ОСОБА_1 (земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0202).

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 12.11.2020 № В-1223/0-1211/6-20 (а.с. 65, т. 2) повідомляється, що до Державного земельного кадастру надійшли відомості про державну реєстрацію права власності на земельні діялянки з кадастровими номерами: :01:001:0351 та :01:001:0202 за ОСОБА_1 .

У відповіді на адвокатський запит представника позивача (а.с. 16, т.1) Миколаївська селищна рада Миколаївського району Одеської області повідомила, зокрема, що: суміжниками ОСОБА_1 (кадастровий номер :01:001:0351) являються ОСОБА_1 (кадастровий номер :01:001:0202) та ОСОБА_5 (кадастровий номер :01:001:0554); виходячи зі змісту рішення Миколаївської селищної ради від 23.09.1998, ОСОБА_1 звертався з відмовою від земельної ділянки, загальною площею 21,21 га, у тому числі, приватна власність 8,21 га та постійне користування 13,00 га. Також у відповіді повідомлено, що отримати копії відповідних рішень та заяви можна в архівному відділі Миколаївської райдержадміністрації.

Далі, рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 21.07.2022 у справі № 508/363/21 (а.с. 18-23, т.1) було задоволено позов відповідача-1 у даній справі, визнано протиправним та скасовано рішення ІІІ сесії ХХІІІ скликання Миколаївської селищної ради народних депутатів Миколаївського району Одеської області «Про припинення права користування землею головою селянського (фермерського) господарства від 23.09.1998, яким припинено право приватної власності на земельну ділянку, площею 8,21 га і постійне користування 13,00 га ріллі, надану ОСОБА_1 із земель запасу, розташованих на території Миколаївської селищної ради. Проте постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2023 вказане рішення суду від 27.01.2022 у справі № 508/363/21 було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 37-45, т.1). Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив, що позов є обґрунтованим, проте не врахував, що ОСОБА_1 був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом. Зокрема, у постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що обставина того, що ОСОБА_2 є користувачем спірної земельної ділянки, не могла бути не поміченою ОСОБА_1 , з огляду на дані, які вказані у кадастровому плані земельної ділянки, яку ОСОБА_1 успадкував від померлого батька. Також суд наголосив, що суд першої інстанції не звернув увагу на обставину того, що спірна земельна ділянка знаходиться поміж земельних ділянок, що належать батькам ОСОБА_1 .

Як встановлено з пояснень позивача та відповідача-1, обидва визнають, що земельна ділянка, яка зареєстрована за кадастровим номером :01:001:0351, площею 8,17 га, є тією ж земельною ділянкою, яка передана у власність ОСОБА_2 відповідно до акту на право приватної власності на землю від 16.09.1999, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 58.

Законодавство, застосоване судом до спірних відносин

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ст. 3 ЗК України (в реакції, чинній до 01.01.2002) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 6 ЗК України (в реакції, чинній до 01.01.2002) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства.

За змістом ст. 17 ЗК України (в реакції, чинній до 01.01.2002) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Частиною 1 статі 22 ЗК України (в реакції, чинній до 01.01.2002) встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України (в реакції, чинній до 01.01.2002) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з ст. 28 ЗК України (в реакції, чинній до 01.01.2002) право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів; 3) викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб; 4) припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу. Право власності на землю може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу. Припинення права власності на земельну ділянку у випадках, передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, провадиться за рішенням відповідної Ради народних депутатів. В разі незгоди власника земельної ділянки у випадку, передбаченому пунктом 3, а також при вилученні земельної ділянки відповідно до пункту 4 частини першої цієї статті, припинення права власності на землю провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 9 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 1 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до Державного земельного кадастру із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

Згідно з п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого в результаті переходу права власності та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, яка заявляє свої права. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 4.1., 4.2. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 15.04.1993 № 28 (в редакції станом на 23.09.1998), власники землі і землекористувачі зберігають видані їм державні акти і договори на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) як документи постійного зберігання. Другі примірники державних актів і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), а також книги їх реєстрації зберігаються у вогнетривких шафах у тих органах, що здійснювали їх видачу і реєстрацію. У випадках припинення права власності або права користування на земельну ділянку документи, що посвідчують це право, повертаються до органу, котрий їх видав.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позиція суду

Предметом позову у цій справі є вимоги позивача до відповідачів про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.1993, зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 138.

Як встановлено судом, оскаржуваним державним актом було посвідчено право власності відповідача-1 на земельну ділянку, площею 8,21 га, яка розташована на території Миколаївської селищної ради народних депутатів, набуте на підставі рішення Миколаївської селищної ради від 23.03.1993. Далі, на підставі цього рішення ради та спірного державного акту до Державного земельного кадастру були внесені відомості про право власності відповідача-1 на земельну ділянку, якій присвоєний кадастровий номер :01:001:0351, при цьому, як пояснив відповідач-1, перед реєстрацією земельної ділянки в Реєстрі, було проведено її дослідження, за результатом якого площу цієї земельної ділянки було зменшено до 8,17 га.

Між цим, до матеріалів справи позивачем долучені архівні копії рішень Миколаївської селищної ради народних депутатів, зокрема, від 23.09.1998, з якого вбачається, що селищна рада припинила право власності відповідача-1 на спірну земельну ділянку за заявою ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , який є співзасновником СГ «Серпанок», 16.09.1999 був виданий державний акт про право власності на цю ж земельну ділянку, яким засвідчено, що земельна ділянка передана для ведення селянського (фермерського) господарства.

У зв`язку з вищенаведеним, позивач вважає, що ОСОБА_1 безпідставно зареєстрував в ДЗК право власності на спірну земельну ділянку, яка, за позицією позивача, належить ФГ «Серпанок», а тому позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсним спірного державного акту.

Так, статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

Так, у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).

Також потрібно врахувати, що до 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. А з 01.01.2013, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр», державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За такого правового регулювання визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку не приведе до відновлення порушених прав та інтересів позивача. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19.

Суд зазначає, що визначення предмета та підстав позову є правом позивача, у той час, як встановлення його обґрунтованості - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, і саме у такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського Суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. Отже, обрання позивачем способу захисту, який не відповідає ні змісту правовідносин, не здатний відновити порушені права з огляду на відсутність механізму виконання такого рішення, є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі № 917/304/21, від 19.01.2022 у справі № 910/6899/21, від 14.08.2025 у cправі № 920/327/24.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем заявлено на розгляд суду вимогу, яка не призведе до відновлення порушеного права позивача, на захист якого заявлений позов у цій справі, що є самостійною і достатньою підставою для відмови позивачу у задоволенні позову.

Крім цього суд зазначає, що з поданих позивачем доказів та пояснень останнього судом не встановлено, що спірний державний акт був виданий у 1993 році з порушенням норм законодавства, чинного на дату його видачі, а згідно з Інструкцією № 28, яка діяла станом на час прийняття Миколаївською селищною радою рішення від 23.09.1998, було передбачено, що внаслідок припинення права власності на земельну ділянку документи, що посвідчують це право, повертаються до органу, котрий їх видав.

Враховуючи це та аналізуючи питання обсягу щодо надання оцінки кожному з аргументів доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд керується висновками, викладеними Європейським судом з прав людини, який у справі Серявін та інші проти України, які зводяться до того, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За цих підстав, господарський суд вважає, що у позові позивачу слід відмовити

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов позивача не підлягає задоволенню, понесені останнім судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати, понесені позивачем, покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 23 січня 2026 р.

Суддя Д.О. Бездоля