ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22.01.2026м. ДніпроСправа № 904/98/24
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Панни С.П. за участю секретаря судового засідання Коломоєць В.В., розглянувши матеріали заяви приватного виконавця Селезньова М.О. про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти

за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "НАСОЛОДА ПЛЮС",

2. ОСОБА_1 ,

3. ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів

Представники сторін:

від заявника: Селезньов Максим Олександрович, приватний виконавець, посвідчення № 0307 від 26.02.2019

від стягувача (позивача): не з`явився

від боржника-1 (відповідача-1): не з`явився

від боржника-2 (відповідача-2): не з`явився

від боржника-3 (відповідача-3): Савченко Сергій Анатолійович, ордер №1454257 від 18.12.2025р.

ОСОБА_2

від Служби у справах дітей Павлоградської міської ради: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Через підсистему "Електронний суд" 27.11.2025 від приватного виконавця Селезньова М.О. надійшла заява від 27.11.2025 за вих. №б/н, у якій заявник просить:

- надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстрована малолітня дитина, а саме: на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 120) загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та у якій зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстрована малолітня дитина, а саме: на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 (2/3 частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта: 24, номер відомостей про речове право: 5616062; та 1/3 частки зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна 20716642), загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 29 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та у якій зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подання приватного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно обґрунтовано тим, що за результатами вжитих Приватним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2024р. у справі № 904/98/24 було встановлено, що будь-яке інше майно, крім квартир, у яких зареєстровані малолітні діти, на яке можливо було б звернути стягнення та реалізувати його в подальшому в рахунок погашення боргу за боржником не зареєстровано. Під час проведення виконавчих дій приватний виконавець звертався до Служби у справах дітей Павлоградської міської ради з проханням надати дозвіл на звернення стягнення на зазначені вище квартири, належні боржнику, в якому зареєстрована малолітні діти, однак отримав відмову.

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення господарського суду, а саме відсутності дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, приватний виконавець просить суд надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, у якому зареєстровані діти.

При цьому, приватний виконавець посилається на приписи статті 331 Господарського процесуального кодексу України.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Дупляка С. А., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.11.2025р.

Ухвалою від 01.12.2025р. призначено розгляд заяви приватного виконавця Селезньова М.О. від 27.11.2025 за вих. №б/н про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти на 17.12.2025р. на 12:40год.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Дніпропетровської області №518 від 18.12.2025р. призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи №904/98/24 у зв`язку з тим, що ухвалою від 17.12.2025 задоволено заяву судді Дупляка С.А. про самовідвід від розгляду заяви приватного виконавця від 27.11.2025 про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 18.12.2025р. справу № 904/98/24 передано судді Панні С.П.

Ухвалою від 24.12.2025р. заяву приватного виконавця Селезньова М.О. про про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти прийнято до розгляду та призначено її розгляд у засіданні на 13.01.2026р. о 11:30 год.

Судове засідання 13.01.2026р. не відбулося у зв`язку з технічними несправностями підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Ухвалою суду від 13.01.2026р. відкладено розгляд заяви приватного виконавця Селезньова М.О. про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти на 22.01.2026р. о 12:30год.

У судове засідання з`явились представники боржника-3 та приватного виконавця. Служба у справах дітей Павлоградської міської ради не з`явилась. Суд про слухання справи повідомив їх, що підтверджується трекінгом відправлення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

У судовому засіданні 22.01.2026р. проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Розглянувши подання приватного виконавця, дослідивши наявні у справі матеріали суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

04.01.2024р. Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства "Ощадбанк" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27.11.2023 становить 7.644.856,69 грн, з яких: 7.637.506,69 грн простроченої заборгованості за основним боргом та 7.350,00 грн комісії; стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-3 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27.11.2023 становить 7.644.856,69 грн, з яких: 7.637.506,69 грн простроченої заборгованості за основним боргом та 7.350,00 грн комісії.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2024р. позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

13.05.2024р. на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2024р., яке набрало законної сили 10.05.2024р., видано накази про стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12-Г; ідентифікаційний код 00032129) в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київської області Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 7; ідентифікаційний код 09322277) 38.224,28 грн (тридцять вісім тисяч двісті двадцять чотири грн 28 к.) судового збору, а також наказ, яким солідарно стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "НАСОЛОДА ПЛЮС" (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ГАВАНСЬКА, будинок 4; ідентифікаційний код 37374906), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12-Г; ідентифікаційний код 00032129) в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київської області Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 7; ідентифікаційний код 09322277) 7.637.506,69 грн (сім мільйонів шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот шість грн 69 к.) простроченої заборгованості за договором кредитної лінії, 7.350,00 грн (сім тисяч триста п`ятдесят грн 00 к.) комісії.

Як встановлено, на примусовому виконанні у приватного виконавця Селезньова М.Ю. перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_5 про стягнення коштів з боржника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), у складі якого, в т.ч., містяться виконавчі провадження з виконання вищезазначених наказів Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/98/24.

12.07.2024р. були винесені постанови про арешт коштів боржника (а.с.40-44, Т.2). Як зазначив приватний виконавець, коштів, що містяться на рахунках боржника та на які може бути звернено стягнення, виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості за виконавчими документами.

15.07.2024р. винесена постанова про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно (рухоме та нерухоме), що належить боржнику у межах загальної суми звернення стягнення та того ж дня здійснено реєстрацію обтяжень рухомого та нерухомого майна боржника в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.47-49, Т.2).

Згідно з інформацією Міністерства внутрішніх справ України, за боржником ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб OPEL ZAFIRA номерний знак НОМЕР_3 , 2006 р.в. (а.с.45, Т.2).

Оскільки боржник декларацію про доходи та майно не надав, відомості щодо місцезнаходження належного йому транспортного засобу відсутні. Частиною 3 статті 36 Закону № 1404-VIII встановлено, що у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією, тому 16.07.2024р. Селезньовим М.О. винесено постанову, якою оголошено у розшук належний боржникові транспортний засіб (а.с.50-51, Т.2). На момент подання заяви, вказаний транспортний засіб не розшуканий.

За інформацією Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (лист №Вих-10/10977 від 02.08.2024р.), Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (лист №ПС/1/14241-24 від 08.08.2024р.) за ОСОБА_2 великотоннажні та інші технологічні транспортні засоби, сільськогосподарська техніка не зареєстровані (а.с.52-53, Т.2).

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником ОСОБА_2 зареєстровані дві квартири (а.с.48-49, Т.2), а саме:

- квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 120) загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17 кв.м;

- квартира АДРЕСА_2 (2/3 частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта: 24, номер відомостей про речове право: 5616062; та 1/3 частки зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна 20716642), загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 29 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи та як зазначив приватний виконавець у судовому засіданні, що за відсутності у боржника достатніх коштів, відсутності виявленого рухомого майна та нерухомого майна (інших квартир) і земельних ділянок, були розпочаті заходи зі звернення стягнення на належне боржнику наявне майно - квартиру АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_2 , зокрема, 01.08.2025 описано й арештовано вказані квартири, про що складені постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника ЗВП НОМЕР_4 (а.с.63-66, Т.2).

Відповідно до листа відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради за №1451/р від 16.07.2025р. у вказаних квартирах зареєстровані, в т.ч., діти, а саме:

- у квартирі АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- у квартирі АДРЕСА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та боржник ОСОБА_2 (а.с.60, Т2).

За даними актових записів про народження № 1055 від 18.11.2016р. та № 645 від 28.08.2021р. ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_6 - їх матір`ю (а.с.61-62, Т.2).

29.09.2025р. приватним виконавцем було направлено подання за вих. № 01-29/16878 до Служби у справах дітей Павлоградської міської ради щодо надання дозволу на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 120) загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та у якій зареєстрована неповнолітня дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та квартири за адресою: АДРЕСА_2 (2/3 частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта: 24, номер відомостей про речове право: 5616062; 1/3 частки зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна 20716642), загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 29 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), у якій зареєстрована неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.69-73, Т.2).

Листом №480 від 10.10.2025р. Служба у справах дітей Павлоградської міської ради з посиланням на ст. 177 Сімейного кодексу України, п. 66 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, зазначила, що батьки, які управляють майном, яке належить дітям на праві користування або праві власності і бажають його відчужити, повинні звернутись до органу опіки та піклування за дозволом, але гр. ОСОБА_2 за таким не звертався, та оскільки у відповідних квартирах зареєстровані малолітні діти Служба не може надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належать гр. ОСОБА_2 (а.с.74, Т.2).

Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За положеннями частини другої ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтями 6, 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, в тому числі виконавчої, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом статті 48 Закону України "Про виконавче провадження":

- звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову (ч.1);

- у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч.5);

- стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (ч.6).

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Приватний виконавець обґрунтував подання, серед іншого, тим, що у боржника інше нерухоме майно, крім того, де зареєстровані малолітні діти відсутнє.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (див. постанови Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19)).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Водночас особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Аналогічний висновок викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11, тобто зі спору, що виник з подібних правовідносин.

В зв`язку з вищенаведеним Велика Палата Верховного Суду в пункті 70 постанови від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 сформулювала висновки про те, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним або приватним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному або приватному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного або приватного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 зі спору, що виник з подібних правовідносин).

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частини 1 статті 160 СК України).

Відповідно до частин 1, 4, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Частиною 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання (далі - Правила № 207), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Як встановлено судом та не заперечується приватним виконавцем, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 .

Зазначене не суперечить вимогам частини 4 статті 29 ЦК України, частини 1 статті 160 СК України та пункту 18 Правил № 207.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в редакції, що діяла станом на дату реєстрації малолітньої дитини) батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Суд зазначає, що доказів на підтвердження того, що діти не проживають у спірному нерухому майні приватним виконавцем до матеріалів справи не надано.

В силу вимог закону малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання та/або тимчасового знаходження, а враховуючи факт збройної агресії російської федерації проти України, навіть тимчасова відсутність проживання в спірних квартирах боржника (батька) та його дітей в зв`язку з можливим виїздом в інший більш безпечний регіон або за кордон не може бути підставою для надання дозволу на примусову реалізацію вказаного нерухомого майна.

За викладених обставин надання дозволу на примусову реалізацію є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом та порушує її права та інтереси, що є недопустимим.

У цьому контексті суд враховує ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини "Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії" (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено також у п. 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно з положеннями яких регулювання відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Разом з тим, вказаним Закон України "Про охорону дитинства" визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини, слід дійти висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати приватні інтереси.

Надання згоди приватному виконавцю на примусову реалізацію квартир призведе до фактичного виселення із житла дітей, право користування на яке офіційно зареєстровано за останніми.

Так, судове рішення, яке фактично буде підставою для позбавлення права на житло буде суперечити інтересам малолітньої дитини та загальнонаціональному пріоритету закріпленому в Законі України "Про охорону дитинства".

Окрім наведеного, суд враховує, що органами опіки та піклування здійснюється діяльність, пов`язана із захистом прав дитини, з дотриманням, зокрема, такого принципу, як забезпечення найкращих інтересів дитини.

Зазначений орган є профільною інституцією у питанні дотримання прав дитини та територіально розташований у районі місця реєстрації дитини.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Відповідно до частин 1,3 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Таким чином, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 331 ГПК України.

Схожий висновок щодо застосування норм частин 1, 3 статті 435 ЦПК України, зміст яких є тотожним положенням частин 1, 3 статті 331 ГПК України, викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 зі спору, що виник з подібних правовідносин.

Зі змісту подання убачається, для реалізації арештованого нерухомого майна, в якому зареєстровані діти приватному виконавцю необхідний дозвіл суду на примусову реалізацію цього спірного нерухомого майна.

Натомість, суд звертає увагу, що ані стягувач, Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", ані приватний виконавець до суду з відповідною заявою - про зміну способу виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2024р. у справі № 904/98/24, зокрема, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно боржника в порядку, передбаченому статтею 331 ГПК України, не зверталися.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що подання приватного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви приватного виконавця Селезньова Максима Олександровича про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 27.01.2026р.

Суддя С.П. Панна