ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2026 р. Справа№910/4848/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025

у справі №910/4848/25 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк»

до ОСОБА_1

ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл»

про стягнення 293 256, 10 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк» / позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі - відповідач 2) (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 07.07.2025) про солідарне стягнення 293 256, 10 грн, з яких 66 964,39 грн інфляційні втрати, 226 291,71 грн 40 % річних, нарахованих за період з 23.11.2024 по 30.06.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням третьою особою (Товариством з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл» умов за укладеним між ним та позивачем договору про надання овердрафту № 015/3187/1569858 від 05.12.2023, в частині повернення кредитних коштів, сплати інфляційних втрат та відсотків у відповідності до статті 625 ЦК України, виконання зобов`язань за яким забезпечено укладеними між позивачем та відповідачами Договорами поруки № 015/3187/1569858/П від 05.12.2023 та № 015/3187/1569858/П/1 від 05.12.2023.

Оскільки у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, на думку позивача, правомірним є стягнення з відповідачів нарахованих відсотків та інфляційних втрат після направлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості, оскільки вони є поручителями, а не позичальником за кредитними зобов`язаннями, внаслідок чого до них не можуть бути застосовані правила ч. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Господарський суд міста Києва рішенням від 27.10.2025 у справі №910/4848/25 у задоволенні позову відмовив повністю.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції вказав, що у відповідачів, як поручителів, за належне виконання зобов`язання позичальником за Кредитним договором, зобов`язання виникає з Кредитного договору у тому ж обсязі, що і у позичальника.

З огляду на положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України включно з 24.02.2022.

За висновком суду першої інстанції до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а тому заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат в розмірі 66 964,39 грн. та 40% річних у розмірі 226 291,71 грн не задоволені судом першої інстанції.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 у справі №910/4848/25 та прийняти нове, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є солідарними боржниками перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл» на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 180 315,96 грн, з яких 47 066, 12 грн інфляційні втрати, 133 249, 84 грн 40% річних, що нараховані за період з 23.11.2024 по 01.04.2025.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що на переконання АТ «Райффайзен Банк» суд першої інстанції самостійно розширив тлумачення положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та доповнив його іншими суб`єктами - поручителями, на яких безпідставно розповсюдив дію цієї норми та яких законодавець, насамперед, вирішив їх не включати до цієї норми.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 у справі №910/4848/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.12.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 у справі №910/4848/25. Розгляд апеляційної скарги призначив у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; витребував матеріали справи №910/4848/25 з Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи №910/4848/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 08.12.2025.

Відповідачі та третя особа, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснень не скористались, про відкриття апеляційного провадження повідомлені належним чином відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Згідно з ст. 232 ГПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі №910/4848/25 про відкриття апеляційного провадження направлялась до електронного кабінету ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл» 02.12.2025, про що наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу в їх електронні кабінети.

Відповідно до п.п. 3 та 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Лебедіку Ігорю Володимировичу ухвала Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі №910/4848/25 про відкриття апеляційного провадження направлялась Укрпоштою (трекінг - R64) за адресою: 08700, Київська область, м. Обухів, вулиця Шпаківська, 2/3. На адресу суду 25.12.2025 надійшло поштове повернення, причиною повернення зазначено «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає, що повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, яке повернуто органами зв`язку з позначкою, зокрема, «за закінченням терміну зберігання», з урахуванням конкретних обставин справи може вважатися належними доказами про виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасника судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій з огляду на статтю 242 ГПК України.

Схожий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.07.2023 у справі № 906/638/22.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 05.12.2023 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (далі - кредитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл» (далі - позичальник, третя особа) укладено Договір про надання овердрафту №015/3187/1569858 (далі - Кредитний договір) за умовами якого кредитор надає позичальнику протягом строку доступності овердрафту можливість використання овердрафту в межах поточного ліміту, а позичальник зобов`язується використовувати овердрафт за цільовим призначенням, вказаним в пункті 1.9 Договору, з дотриманням вимог законодавства України, погасити овердрафт/кредитну заборгованість, сплатити проценти та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені Договором, у строки, передбачені Договором, але не пізніше дати закінчення строку овердрафту.

Відповідно до п. 1.3 та 1.4 Кредитного договору максимальний ліміт за Договором складає 1 500 000,00 грн, у межах якого встановлюється поточний ліміт.

На дату укладання Договору поточний ліміт складає 500 000,00 грн.

У пункті 1.6 Кредитного договору сторонами погоджено, що з моменту виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку, кредитор вважається таким, що надав позичальнику овердрафт. Дебетове сальдо, зафіксоване на поточному рахунку на кінець кожного календарного дня, або сума кредитної заборгованості є заборгованістю позичальника за овердрафтом.

У відповідності до пунктів 1.7 та 1.8 Кредитного договору строк овердрафту: з дати виконання позичальником умов, передбачених пунктом 2.1 Договору, по дату закінчення строку овердрафту (включно).

Строк доступності овердрафту: з дати початку строку овердрафту, визначеного згідно п. 1.6 Договору, по дату закінчення строку доступності овердрафту (включно).

Цільовим використанням овердрафту, згідно з п. 1.9 Кредитного договору, є поповнення обігових коштів. Фінансування ведення фінансово-господарської діяльності та поточних та/або не передбачуваних витрат позичальника. Позичальник не має права використовувати кошти овердрафту на інші цілі. За рахунок овердрафту не можуть здійснюватися операції з примусового стягнення коштів з поточного рахунку позичальника.

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору виконання зобов`язань позичальника, що виникають (у т.ч. виникнуть у майбутньому) за Договором забезпечуються. Зокрема порукою відповідно до Договору поруки, що повинен бути укладений одразу ж після укладення Договору, між кредитором і поручителем (-ями) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

У відповідності до пунктів 4.1-4.3 Кредитного договору проценти за користування овердрафтом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 16,75 % річних.

З дати скасування максимального ліміту та поточного ліміту з будь-яких підстав, зазначених в пунктах 8.2 та 8.3 (крім підпункту 8.3.4) Договору, проценти за користування кредитною заборгованістю розраховуються на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 40 % річних.

Нарахування процентів здійснюється виходячи з зазначених у Договорах розмірів процентних ставок, щоденно на фактичну заборгованість позичальника за овердрафтом/кредитною заборгованістю протягом всього строку наявності безперервного дебетового сальдо/кредитної заборгованості.

У пункті 4.8 Кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти щомісяця в дату сплати процентів, та остаточно, при погашенні овердрафту/кредитної заборгованості з дотриманням порядку, передбаченого пунктом 4.12. Договору, та з врахуванням наступних періодів:

- в першому календарному місяці користування овердрафтом/кредитною заборгованістю - за період з дня надання овердрафту/виникнення кредитної заборгованості по день, що передує календарному дню дати сплати процентів;

- в наступних календарних місяцях - за період з календарного дня дати сплати процентів попереднього місяця (включно) по день, що передує календарному дню дати сплати процентів;

- в останній календарний місяць - за період з календарного дня дати сплати процентів попереднього календарного місяця (включно) по день, що передує даті повного погашення овердрафту/кредитної заборгованості.

Згідно з п. 5.1 Кредитного договору протягом строку овердрафту позичальник зобов`язаний здійснювати погашення овердрафту не пізніше останнього дня максимального строку безперервного дебетового сальдо та не пізніше дати закінчення строку овердрафту, в залежності від того, яка дата настане раніше. Якщо останній календарний день максимального строку безперервного дебетового сальдо не є банківським днем, то для погашення такого дебетового сальдо позичальник має забезпечити наявність грошових коштів на поточному рахунку на кінець останнього банківського дня, що передує останньому календарному дню максимального строку безперервного дебетового сальдо. Якщо дата закінчення строку овердрафту не є банківським днем, то для погашення овердрафту позичальник зобов`язаний забезпечити наявність грошових коштів на поточному рахунку для погашення дебетового сальдо, процентів та інших платежів, на кінець останнього банківського дня, що передує даті закінчення строку овердрафту.

Відповідно до пунктів 8.1 та 8.2 Кредитного договору у разі настання обставин дефолту кредитор має безумовне право на власний розсуд, без необхідності укладення будь-яких додаткових угод/договорів про зміни вжити один або декілька таких заходів, зокрема вимагати дострокового повного/часткового погашення заборгованості.

Кредитор має право скористатись правами, зазначеними в пункті 8.1 Договору та пред`явити позичальнику відповідні вимоги при настанні будь-якої з обставин дефолту, зокрема в таких випадках, зокрема: порушення позичальником строків виконання або невиконання будь-яких грошових зобов`язань за договором; здійснення позичальником/ поручителем заборонених операцій або регулярне здійснення позичальником/поручителем фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та/ або мають ознаки ризикової діяльності, та/ або присвоєння позичальнику/поручителю неприйнятно високого ризику на підставах, визнаних законодавством України та нормативними документами кредитора.

У відповідності до п. 8.4 Кредитного договору позичальник зобов`язаний виконати вимогу, зазначену в письмовому повідомленні кредитора, і здійснити погашення заборгованості негайно, але не пізніше тридцятого календарного дня з дня направлення кредитором позичальнику відповідного повідомлення (якщо у відповідному повідомленні не зазначений менший строк). У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги, кредитор має право звернути стягнення за Договором забезпечення, пред`явити вимогу позичальнику/поручителям та вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника за Договором, які не суперечать законодавству України.

Пунктом 8.8 Кредитного договору встановлено, що з дати скасування максимального ліміту та поточного ліміту та до повного погашення кредитної заборгованості позичальник сплачує проценти, виходячи з розміру, встановленого Договором, та які нараховуються кредитором щомісячно на суму кредитної заборгованості, з урахуванням періодів, визначених пунктом 4.8 Договору.

05.12.2023 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором між Акціонерним товариством «Райффайзен банк» та ОСОБА_1 (далі - поручитель, відповідач-1) укладено Договір поруки №015/3187/1569858/П (далі - Договір поруки 1), за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору. Порукою за Договором поруки забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України сум тощо.

Також, 05.12.2023 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором між кредитором та ОСОБА_2 (далі - поручитель, відповідач-2) укладено Договір поруки №015/3187/1569858/П1 (далі - Договір поруки 2), за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору. Порукою за Договором поруки забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України сум тощо.

Відповідно до п. 1.2 Договорів поруки 1 та 2 поручитель відповідає перед кредитором за виконання забезпечених зобов`язань у тому ж обсязі, що і позичальник, в порядку та строки, визначені основним договором, у тому числі при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання забезпечених зобов`язань.

Згідно з п. 2.1 Договорів поруки 1 та 2 у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих забезпечених зобов`язань кредитор набуває права вимагати від поручителя виконанням ним як солідарним боржником забезпечених зобов`язань та сплати заборгованості за забезпеченими зобов`язаннями, а поручитель - зобов`язаний виконати вимоги кредитора щодо виконання забезпечених зобов`язань та сплатити заборгованість за забезпеченими зобов`язаннями.

У відповідності до п. 2.2 Договорів поруки 1 та 2 поручитель зобов`язується здійснити виконання забезпечених зобов`язань протягом 10 (десяти) календарних днів з дати відправлення кредитором відповідної вимоги та в обсязі, зазначеному в такій вимозі. Єдиною підставою для визначення кредитором у вимозі розміру забезпечених зобов`язань, що підлягають виконанню поручителем, є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою кредитора для визначення грошових зобов`язань позичальника перед кредитором за основним договором. Вимога кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання поручителем забезпечених зобов`язань в розмірі, визначеному кредитором у вимозі. Кредитор має право направляти вимоги поручителю будь-яку кількість разів до повного виконання забезпечених зобов`язань.

Поручитель, згідно з п. 3.4 Договорів поруки 1 та 2 зобов`язується у строк, що не перевищує десяти календарних днів з дати настання обставин повідомляти кредитора про зміну свого прізвища, ім`я, по-батькові, фактичного місця проживання та реєстрації, його контактних реквізитів (номерів телефонів, факсу).

Строк поруки, що встановлена Договором, за кожним забезпеченим зобов`язанням становить 5 років від дня закінчення строку/настання терміну виконання відповідного забезпеченого зобов`язання. Порука для відповідного забезпеченого зобов`язання не припиняється після закінчення цього строку у разі, якщо кредитор у межах цього строку пред`явив вимогу до поручителя. Сторони погодили, що строк поруки для забезпечених зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, обчислюється окремо по кожній його частині починаючи від дня закінчення строку/настання термічну виконання відповідно частини такого забезпеченого зобов`язання (п. 6.2 Договорів поруки 1 та 2).

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за Договором про надання овердрафту № 015/3187/1569858 від 05.12.2023 у сумі 970 905,52 грн, з якої: 943 341,10 грн - заборгованість за кредитом; 27 564,42 грн - заборгованість за відсотками.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.06.2025 у справі №917/2230/24 позов задоволено та стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованість за Договором про надання овердрафту №015/3187/1569858 від 05.12.2023 у сумі 970 905,52 грн, з якої: 943 341,10 грн - заборгованість за кредитом; 27 564,42 грн - заборгованість за відсотками.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що після направлення позичальнику вимоги про дострокове погашення заборгованості за договором про надання овердрафту, 22.11.2024 банком змінено кінцевий строк повернення кредиту, та з 23.11.2024 здійснюється нарахування відсотків на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та у розмірі відсоткової ставки, яка визначена пунктом 4.2. Договору овердрафту, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17.

Оскільки, з огляду на частину 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України звільнено позичальника у спірних правовідносинах від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, правомірним є стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нарахованих відсотків після направлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості, оскільки вони є поручителями, а не позичальниками за кредитними зобов`язаннями, внаслідок чого до них не можуть бути застосовані правила ч. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в зв`язку з чим, позивач, просив суд стягнути з відповідачів, як солідарних боржників, інфляційні втрати в розмірі 66 964, 39 грн та 40% річних у розмірі 226 291, 71 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У частині 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 ЦК України (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Водночас за змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 наведено висновки, за якими припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Господарський суд Полтавської області рішенням від 12.06.2025 у справі №917/2230/24 позов задовольнив та стягнув солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованість за Договором про надання овердрафту № 015/3187/1569858 від 05.12.2023 у сумі 970 905,52 грн, з якої: 943 341,10 грн - заборгованість за кредитом; 27 564,42 грн - заборгованість за відсотками.

Позивачем у справі №917/2230/24 до стягнення було заявлено відсотки в сумі 27 564,42 грн, які нараховані з 21.10.2024 по 22.11.2024.

Починаючи з 23.11.2024 (наступного дня після направлення кредитором вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Лібра ойл» про дострокове повернення кредиту) наслідок неповернення Банку кредитних коштів, позивач вважає, що відповідачі у даній справі мають сплатити інфляційні втрати та нараховані відсотки у відповідності до статті 625 ЦК України.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Стаття 612 ЦК України визначає одним із основних видів порушення зобов`язання прострочення боржника. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Водночас, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану", серед іншого, внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З умов укладених між сторонами договорів та чинного законодавства випливає, що грошові зобов`язання позичальника перед кредитором відповідно до п. 1.2 Договорів поруки 1 та 2 поручителі відповідають перед кредитором за виконання забезпечених зобов`язань у тому ж обсязі, що і позичальник як солідарні боржники.

Оскільки, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором правила ч. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не можуть бути застосовані тільки до позичальника, який уклав договори поруки, за якими поручителі (відповідачі) зобов`язались відповідати перед кредитором солідарно з позичальником, а мають застосовуватись і до поручителів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 у справі №910/4848/25 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 у справі №910/4848/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 у справі №910/4848/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/4848/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова