ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"19" січня 2026 р. Справа № 916/103/26
Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д., розглянувши заяву Громадської організації „Всеукраїнська спілка автомобілістів від 14.01.2026. /вх. №2-45/26 від 15.01.2026/ про забезпечення позову у справі №916/103/26

за позовом: Громадської організації Всеукраїнська спілка автомобілістів /, адреса 03508, м. Київ, вул. Тетянинська, буд. 6, оф. 5/

до відповідача: Громадської організації Одеська обласна організація автомобілістів /, адреса 65078, м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28/;

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. №109/26 від 15.01.2026/ до Громадської організації Одеська обласна організація автомобілістів, в якій позивач просить зобов`язати Громадську організацію Одеська обласна організація автомобілістів передати на баланс Громадської організації Всеукраїнська спілка автомобілістів наступні об`єкти нерухомого майна:

- нежитлові приміщення автостоянки № 54 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 28а;

- громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28-а;

- нежитлові приміщення автостоянки № 12 за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 172Ж;

- нежитлові будівлі за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вул. Миру, буд. 101;

- нежитлові приміщення автостоянки № 41 за адресою: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, буд. 77В/1;

- нежитлові будівлі автостоянки № 19 за адресою: м. Одеса, вул. Радісна, буд. 23/1;

- нежитлові приміщення автостоянки № 38 за адресою: м. Одеса, просп. М. Жукова, 4-О;

- нежитлові приміщення автостоянки № 42 за адресою: м. Одеса, просп. М. Жукова, буд. 103/1;

- нежитлові приміщення автостоянки № 36 за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 16/1;

- нежитлові приміщення автостоянки № 35 за адресою: м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28;

- нежитлові будівлі автостоянки № 40 за адресою: Одеська обл., м. Южне, вул. Будівельників, буд. 32;

- будівлі автостоянки № 1 за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Швигіна, буд. 1;

- нежитлові будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Швигіна, буд. 1-А; нежитлові будівлі автостоянки № 20 за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 4а/1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач перевищив надані йому повноваження та відчужив нерухомість, що перебуває на балансі ГО ОООА, а не у приватній власності цієї організації.

Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 16, 317, 321 ЦК України.

Ухвалою суду від 19.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/103/26. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне підприємство Н.А.Ш.Н.А.П. /, місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Генерала Швигіна, буд. 1-А/. Підготовче засідання у справі призначено на 11.02.2026 на 10:30 год.

Разом з позовною заявою через систему "Електронний суд" позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову /вх. № 2-45/26 від 15.01.2026/, в якій заявник просить суд забезпечити позовну заяву Громадської організації Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів до Громадської організації Одеська обласна організація автомобілістів, третя особа ПП Н.А.Ш.Н.А.П., про зобов`язання вчинити дії шляхом накладення арешту на наступне нерухоме майно:

- нежитлові приміщення автостоянки № 54 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 28а;

- громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28-а;

- нежитлові приміщення автостоянки № 12 за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 172Ж;

- нежитлові будівлі за адресою: Одеська обл., Кілійський р., м. Кілія, вул. Миру, буд. 101;

- нежитлові приміщення автостоянки № 41 за адресою: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, буд. 77В/1;

- нежитлові будівлі автостоянки № 19 за адресою: м. Одеса, вул. Радісна, буд. 23/1;

- нежитлові приміщення автостоянки № 38 за адресою: м. Одеса, просп. М. Жукова, 4-О;

- нежитлові приміщення автостоянки № 42 за адресою: м. Одеса, просп. М. Жукова, буд. 103/1;

- нежитлові приміщення автостоянки № 36 за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 16/1;

- нежитлові приміщення автостоянки № 35 за адресою: м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28;

- нежитлові будівлі автостоянки № 40 за адресою: Одеська обл., м. Южне, вул. Будівельників, буд. 32;

- будівлі автостоянки № 1 за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Швигіна, буд. 1;

- нежитлові будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Швигіна, буд. 1-А;

- нежитлові будівлі автостоянки № 20 за адресою: м. Одеса, вул. Краснова, 4а/1.

В обґрунтування поданої заяви заявник вказує, що Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів (надалі за текстом ГО ВСА або Спілка) функціонує за територіальним принципом. Що передбачено Статутом Спілки. Громадська організація Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів , яка на сьогоднішній день змінила назву на Громадська організація Одеська обласна організація автомобілістів (надалі за текстом ГО ОООА) є також місцевим осередком Громадської організації Всеукраїнська спілка автомобілістів. Всеукраїнська спілка автомобілістів є власником нерухомого майна в тому числі того, що перебувало на балансі у Громадської організації Одеська обласна організація всеукраїнської спілки автомобілістів на праві оперативного управління. Однак, на даний час стало відомо, що Одеський осередок позиціонує себе як самостійну громадську організацію, яка не залежить від ГО ВСА, більше того ГО ОООА зареєструвала за собою право власності на всі об`єкти нерухомості, які належать їй виключно на праві оперативного управління.

Додатково позивач зазначає, що скориставшись відкритим доступом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що Громадська організація Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів відчужує майно, яке належить позивачу.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що між ПП Н.А.Ш.Н.А.П. (, адреса: м. Одеса, вул. Жуковського, буд. 26/28), (орендар) та Громадською організацією Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів (Код , адреса: 65078, м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28) (орендодавець) укладено договір оренди № 575, посвідчений 07.03.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. Об`єктом вищевказаного договору виступають 167/1000 часток автостоянки № 42, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 103/1, що складаються з: літ. А - диспетчерська, літ. В - туалет, літ. Г-Г12 - навіси автомобільні.

Також між Приватним підприємством Н.А.Ш.Н.А.П. та Громадською організацією Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів укладені низки договорів купівлі-продажу, а саме: договору купівлі-продажу № 929, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. 11.05.2018 року, на підставі якого за ПП Н.А.Ш.Н.А.П. зареєстровано право власності на частку нежитлової будівлі автостоянки № 41, загальною площею 135,4 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 77В/1; договору купівлі-продажу № 831, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. 11.05.2018 року, на підставі якого за ПП Н.А.Ш.Н.А.П. зареєстровано право власності на частку нежитлової будівлі автостоянки № 41, загальною площею 135,4 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 77В/1. договір купівлі-продажу № 910, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 21.04.2015 року, на підставі якого ГО ОООА продала ПП Н.А.Ш.Н.А.П. 120/1000 частин автостоянки № 1 за адресою: м. Одеса, вул. Швигіна, буд. 1.

Таким чином, проаналізувавши наведену інформацію позивач зауважує, що на даний час ГО ОООА відчужила на користь ПП Н.А.Ш.Н.А.П. наступні об`єкти нерухомого майна, а саме: будівлі автостоянки № 41, м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 77В/1; будівлі автостоянки № 1, за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Швигіна, буд. 1-А.

Окрім того, 16 листопада 2015 року між Приватним підприємством Н.А.Ш.Н.А.П. та Громадською організацією Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів укладено договір про поділ в натурі нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення спільної часткової власності за № 3476, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., на підставі якого було зареєстровано право власності на два окремих об`єкти за адресою: м. Одеса, вул. Швигіна, буд. 1 за ГО ОООА та ПП Н.А.Ш.Н.А.П..

Даний договір на думку позивача було укладено виключно з метою приховати той факт, що вказаний об`єкт належить підприємству саме на підставі договору купівлі-продажу, адже в подальшому, після укладення договору про поділ, ПП Н.А.Ш.Н.А.П. отримало свідоцтво про право власності на автостоянку № 1 за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Швигіна, буд. 1-А, що і є правовстановлюючим документом, та фактично не вбачається жодного зв`язку із договором купівлі-продажу. З огляду на зазначене вище є очевидним, що ГО ОООА відчужує нерухоме майно, яке належить саме ГО ВСА, в результаті чого, повернення майна у власність Спілки буде ускладнено, або й взагалі неможливе.

Позивач звертає увагу суду на те, що на сьогоднішній день, все нерухоме майно на території Одеської області, яке належало ГО ВСА, зареєстроване на праві власності саме за ГО ОООА, яка може вільно ним розпоряджатися та продовжувати процес відчуження будівель на користь сторонніх осіб за відсутності волевиявлення реального власника майна, яким є позивач. За таких обставин є вкрай необхідним забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно ГО ОООА зазначене вище, адже вказані споруди належать саме позивачу та з метою повернення майна на баланс ГО ВСА й подано позов. Таким чином, якщо спірна нерухомість буде відчужена відповідачем та перебуватиме у власності третіх осіб, то при задоволенні позовних вимог ГО ВСА виконання такого судового рішення буде ускладнено, враховуючи наявність нового власника нерухомого майна.

Дослідивши зміст заяви про забезпечення позову, доказів, поданих в її обґрунтування, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ГО „Всеукраїнська спілка автомобілістів про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктами 2, 4 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно до ч. 5 ст. 137 ГПК України не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних відносин, шляхом заборони: проводити загальні збори акціонерів або учасників господарського товариства та приймати ними рішення, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, які прямо стосуються предмета спору; емітенту, зберігачу, депозитарію надавати реєстр власників іменних цінних паперів, інформацію про акціонерів або учасників господарського товариства для проведення загальних зборів товариства; участі (реєстрації для участі) або неучасті акціонерів або учасників у загальних зборах товариства, визначення правомочності загальних зборів акціонерів або учасників господарського товариства; здійснювати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладені на них згідно із законодавством владні повноваження, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, вчиняти конкретні дії, що прямо стосуються предмета спору.

Згідно з ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з загальних положень законодавства, суд вважає за необхідне зауважити, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача та інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача та інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання стосовно необхідності у забезпеченні позову, суд виходить з того, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві та іншим особам вчиняти певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Але, у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного способу захисту порушених прав , оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-IV при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 вказаної Конвенції передбачено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України (п. 77, Заява № 11901/02) зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2004 у справі Шмалько проти України (п. 43, Заява № 60750/00) наголосив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40).

Судом встановлено, що предметом заявленого позову у даній справі є зобов`язання відповідача передати на баланс Громадської організації Всеукраїнська спілка автомобілістів об`єкти нерухомого майна, зазначені в позові.

Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги немайнового характеру.

Господарський суд зазначає, що в даному випадку застосуватися та досліджуватися повинна така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018р. у справі №910/1040/18).

Господарський суд зауважує, що арешт майна накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. У зв`язку із чим, накладення арешту на майно самого позивача, як то стверджує позивач, не забезпечить захист від неправомірного відчуження майна позивача, оскільки власником майна є саме позивач, і лише він в змозі реалізувати свої правомочності з розпорядження майном.

Такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу.

З урахуванням вказаного, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги немайнового характеру, то господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у вигляді накладення арешту, оскільки заявлена вимога не пов`язана з предметом спору.

Згідно із ч. ч. 5, 6 ст. 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Господарський суд зауважує, що заходи забезпечення позову спрямовані на усунення перешкод для подальшого виконання рішення у справі, адже їх незастосування може суттєво ускладнити чи взагалі унеможливити виконання такого рішення та ефективно захистити порушені інтереси держави через виникнення потреби у повторному зверненні до суду з іншим позовом.

Виходячи з викладеного, враховуючи обставини викладені у заяві та наявні у справі матеріали, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні заяви Громадської організації „Всеукраїнська спілка автомобілістів про забезпечення позову.

Керуючись статтями 136-138, 140, 141, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Громадської організації „Всеукраїнська спілка автомобілістів від 14.01.2026. /вх. №2-45/26 від 15.01.2026/ про забезпечення позову відмовити.

Ухвала складена та підписана 19.01.2026.

Ухвала набрала законної сили 19.01.2026 та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. ст. 254, 255 ГПК України

Суддя Н.Д. Петренко