ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

27 січня 2026 року Справа № 915/2073/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О., розглянувши матеріали

за позовом: Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001,

електронна пошта:

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП», вул. Яворницького Дмитра, 2/2, м. Миколаїв, 54044,

про: стягнення 154 404,41 грн.

Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 30495/02.02.01-22/02/012/25 від 21.11.2025 (вх. № 17467/25 від 08.12.2025), в якій просить суд:

1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» () на користь Миколаївської міської ради кошти в сумі 154 404,41 грн. за безоплатне користування з 18.03.2019 року по 01.03.2025 року земельною ділянкою загальною площею 594 кв.м. з кадастровим № :04:018:0005 (отримувач УК у м. Миколаїв/ Центральний р-н/24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992030; рахунок № UA0014483).

2. Стягнути з Відповідача на користь Миколаївської міської ради через виконавчий комітет Миколаївської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн. (банк отримувача ДКСУ м. Київ, код в ЄДРПОУ отримувача 04356612, рахунок №UA0027733).

3. Про дату, час і місце розгляду справи повідомити Миколаївську міську раду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно за адресою м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1, з 25.12.2012 належить ТОВ «КИП». Враховуючи викладене, як зазначає позивач, у період з 18.03.2019 року по 01.03.2025 року фактичним користувачем земельної ділянки загальною площею 594 кв.м. з кадастровим номером :04:018:0005, на якій розташований відповідний нежитловий об`єкт є Відповідач, який не сплачував кошти до міського бюджету за користування нею, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст.ст. 13, 181, 377, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 14, 269-271, 286-288 Податкового кодексу України, ст.ст. 12, 80, 83, 120, 125, 206 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 13, 15 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2025, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, останню було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/2073/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами; постановлено провести розгляд справи № 915/2073/25 поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

29.12.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» надійшло сформоване в системі «Електронний суд» клопотання б/н від 29.12.2025 (вх. № 19131/25 від 29.12.2025) про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого товариство зазначає, що після того, як відповідач дізнався про відкриття провадження у справі, відповідачем відразу були здійсненні заходи щодо добровільного виконання заявлених позивачем позовних вимог. ТОВ «КИП» 26.12.2025 року сплатило безпідставно збережені кошти (збитки) за земельну ділянку загальною площею 594 кв.м. з кадастровим номером :04:018:0005, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1, у повному обсязі в розмірі 154 404,41 на банківські реквізити надані позивачем 25.12.2025 у відповіді на адвокатський запит, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 99348 від 26.12.2025.

15.01.2026 до суду від Миколаївської міської ради надійшло сформоване в системі «Електронний суд» клопотання б/н від 15.01.2026 (вх. № 671/26 від 15.01.2026), в якому позивач зазначає, згідно службової записки департаменту фінансів Миколаївської міської ради від 14.01.2026 року №2439/07.03-12/26-2 26.12.2025 до бюджету Миколаївської міської територіальної громади за кодом 24062200 «Кошти за шкоду, що заподіяна на земельних ділянках державної та комунальної власності, які не надані у користування та не передані у власність, внаслідок їх самовільного зайняття, використання не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу; відшкодування збитків за погіршення якості ґрунтового покриву тощо та за неодержання доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок» надійшли кошти від ТОВ «КИП» в сумі 154 404,41 грн з призначенням платежу «*;101;38457925;;Збитки за користування земельною ділянкою розташованою за адресою м.Миколаїв, вул. Привільна, 39/1». З урахуванням наведеного позивач повідомляє суд про те, що не заперечує проти закриття провадження у справі №915/2073/25 за позовом Миколаївської міської ради до ТОВ «КИП» про стягнення коштів за безоплатне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

За приписами ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

17.03.2009 між Миколаївською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІДМ», як орендарем, було укладено Договір оренди землі № 6421, зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17.03.2009 року за №70. Відповідно до умов наведеного договору Миколаївська міська рада на підставі рішення від 25.04.2008 за №23/40 передала, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ІДМ» прийняло в оренду земельну ділянку для обслуговування магазину по вул. Привільній, 39/1 /Центральний район/.

Згідно умов Договору оренди землі № 6421 від 17.03.2009 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 594 кв.м., у тому числі 168 кв.м. під капітальною забудовою, 23 кв.м. під спорудами, 401 кв.м. під проїздами, проходами, площадками, 2 кв.м. під зеленими насадженнями, без права передачі її в суборенду.

Згідно п. 2.2 Договору оренди землі № 6421 від 17.03.2009 на земельній ділянці знаходяться споруди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ІДМ».

За умовами п. 3.1 Договору оренди землі № 6421 від 17.03.2009 договір діяв протягом 10 років з дати його державної реєстрації (до 17.03.2019) та в подальшому продовжений не був.

Суд зауважує, що за даними позивача земельна ділянка загальною площею 594 кв.м., яка розташована за адресою Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Привільна, 39/1 має кадастровий номер :04:018:0005.

Зі змісту Інформаційної довідки № 447598096 від 14.10.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що право власності на нежитловий об`єкт за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1 належало Товариству з обмеженою відповідальністю «ІДМ» та у подальшому було припинене 27.12.2012 у зв`язку з відчуженням об`єкта нерухомого майна.

У подальшому, право власності на вищезазначене нерухоме майно за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1 набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «КИП» на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ № 857983, виданого 25.12.2012 Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради.

Таким чином, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно за адресою м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1, з 25.12.2012 року належить Товариству з обмеженою відповідальністю «КИП».

Враховуючи викладене, позивач зазначає, що у період після закінчення строку дії Договору оренди землі № 6421 від 17.03.2009 з 18.03.2019 по 01.03.2025 фактичним користувачем земельної ділянки загальною площею 594 кв.м. з кадастровим номером : 04:018:0005, на якій розташований відповідний нежитловий об`єкт є Товариство з обмеженою відповідальністю «КИП», яке не сплачувало кошти до міського бюджету за користування нею, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки.

За розрахунком позивача розмір безпідставно збережених коштів за безоплатне використання земельної ділянки площею площею 594 кв.м. з кадастровим номером :04:018:0005 у період з 18.03.2019 року по 01.03.2025 становить 154 404,41 грн.

Досудове врегулювання спору проводилось шляхом направлення позивачем відповідачу листа №4616/02.02.01-22/12/3/25 від 24.02.2025 про добровільну сплату коштів за використання земельної ділянки у формі орендної плати в розмірі 154 404,41 грн, проте вказані кошти станом на момент пред`явлення позову не були сплачені відповідачем.

Вказані обставини спонукали Миколаївську міську раду звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач у спірний період не був ні власником, ні постійним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером :04:018:0005, у зв`язку із чим не міг бути платником плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього була орендна плата.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю щодо земель комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі».

Водночас Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Вказана норма закріпила загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 6-2225 цс 16.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.

Водночас, оскільки право власності на нежитлову будівлю, розташовану на земельній ділянці з кадастровим номером :04:018:0005, у спірний період було зареєстровано за відповідачем, Миколаївська міська рада була позбавлена можливості передати її в оренду іншим особам та отримувати від цього прибуток.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді плати за землекористування є за своїм змістом кондикційними.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач як власник такого майна став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташоване майно, тому саме із дати набуття права власності на нерухоме майно у відповідача виник як обов`язок належним чином оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), так і обов`язок оплачувати користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №922/207/15, Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 №922/3412/17.

Суд зазначає, що наведений позивачем за змістом позовної заяви розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за період з 18.03.2019 року по 01.03.2025 становить 154 404,41 грн.

Такий розрахунок відповідачем не оспорено, контррозрахунок не надано.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, після звернення позивача до суду позовом у даній справі, Товариство з обмеженою відповідальністю «КИП» здійснило перерахування коштів до бюджету Миколаївської міської територіальної громади у розмірі 154 404,41 грн з призначенням платежу « 101 Збитки за користування земельною ділянкою розташованою за адресою м.Миколаїв, вул. Привольна, 39/1».

Тобто відповідачем було перераховано позивачу заявлені до стягнення грошові кошти, а також заявлено перед судом клопотання про закриття провадження у справі за відсутності предмету спору.

Позивач підтвердив отримання коштів, а також зазначив, що проти закриття провадження у справі не заперечує.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що за змістом ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 231 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для закриття провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Одночасно слід зазначити, що предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04.

Наведені вище обставини перерахування відповідачем позивачу заявлених до стягнення грошових коштів свідчать про те, що предмет спору між сторонами у даній справі відсутній.

Суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч.3 ст.231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи вищенаведене, провадження у справі № 915/2073/25 слід закрити на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

За змістом ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

При цьому, суд зауважує, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, суд роз`яснює, що сума судового збору, сплачена за звернення позивача до суду у даній справі, може бути повернута заявнику, за наявності відповідного клопотання.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 86, п.2 ч.1 ст.231, 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі №915/2073/25 закрити на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Ухвала суду, у відповідності до ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена у відповідності до п.13 ч. 1ст. 255 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256-259 ГПК України .

Суддя Н.О. Семенчук