ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 911/888/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання Зайченко О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ?Омокс?

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 (колегія суддів: Яценко О. В. - головуючий, Хрипун О. О., Гончаров С. А.) і рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2025 (суддя Христенко О. О.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 і додаткове рішення Господарського суду Київської області від 12.05.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ?Град Вільне?

до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Омокс?

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю ?Білград?; 2) ОСОБА_1 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 3) ОСОБА_2 ,

про розірвання договорів та стягнення коштів

за участю:

позивача: Гук О. О. (адвокат)

відповідача: Дрьоміна Л. В. (адвокат)

третьої особи, на стороні позивача- 1): Гук О. О. (адвокат)

третьої особи, на стороні відповідача- 3): ОСОБА_2.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) ?Град Вільне? звернулося до господарського суду з позовом до ТОВ ?Омокс? про розірвання укладених між відповідачем та ТОВ "Білград" договорів суперфіцію від 01.12.2017 №№ 1, 2, 3, 6 та стягнення з відповідача плати за користування земельними ділянками у розмірі земельного податку в сумі 263 992,51 грн.

1.2 Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за спірними договорами в частині сплати на користь суперфіціара плати за користування земельними ділянками у розмірі земельного податку, а також невикористання протягом довгого часу (трьох років) суперфіціарієм земельних ділянок, переданих йому в користування для забудови за їх цільовим призначенням, що позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні цих договорів.

1.3 Відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Рішенням Господарського суду Київської області від 25.04.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025, позов задоволено частково: договори розірвано та стягнуто 113 190,40 грн заборгованості. В іншій частині в позові відмовлено.

2.2 Суд мотивував судове рішення тим, що невиконання відповідачем спірних договорів, а саме щодо дотримання умов пункту 2.2, а також не проведення будівництва на земельній ділянці, свідчать про їх істотне порушення відповідачем та, відповідно, про наявність підстав для розірвання таких договорів.

2.3 Також суд дійшов висновку щодо задоволення частково вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої лише за договорами №№ 1, 3, 6, оскільки договором № 2 не визначено сплату земельного податку суперфіціарієм. Щодо заявленої відповідачем позовної давності суд зазначив про те, що вона не спливла, оскільки її перебіг продовжувався та зупинявся у зв`язку із введенням карантину та воєнного стану.

2.4 Крім того, додатковим рішення Господарського суду Київської області від 12.05.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025, заяви позивача та відповідача задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 20 000, 00 грн, а з позивача на користь відповідача 4503, 28 грн витрат на професійну правничу допомогу. В інших частинах - відмовлено.

2.5 Зокрема, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат та обставин справи, суд визнав, що розумним, співмірним та справедливим у цьому випадку буде зменшення заявленої суми компенсації витрат до 20 000,00 грн.

3. Короткий зміст касаційних скарг та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі на постанову і рішення в частині задоволення позову відповідач просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити.

3.2 На обґрунтування касаційної скарги з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначив про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування істотного порушення договорів суперфіцію з підстав саме невикористання земельних ділянок для забудови протягом трьох років (саме не вини суперфіціарія), а також відсутній висновок Верховного Суду щодо істотного порушення суперфіціарієм - несплати плати за користування земельної ділянки не з вини суперфіціарія (не передбачено сплата суперфіціарієм земельного податку або орендної плати). Тобто, на думку скаржника, відсутні висновки Верховного Суду саме за договорами суперфіцію, що є значно відмінними від інших господарських договорів, стосовно питання застосування статей 413-416, частини 2 статті 651 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, статті 102-1, пункту "д" частини 1 статті 141 Земельного кодексу (далі - ЗК) України.

3.3 Крім того, скаржник зазначив про орієнтовний розмір судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї касаційної скарги, що становить 30 000,00 грн.

3.4 У відзиві на касаційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та зазначає, що відповідач не заперечує несплату ним платежів за користування земельною ділянкою, а лише посилається на те, що ці ділянки передані за спірними договорами на умовах безоплатності. Також вважає, що суперфіціарій не вчинив жодних дій щодо виконання зобов`язань за спірними договорами, передбаченими пунктами 1.4 та 2.2. При цьому отримання дозвільної документації на виконання будівельних робіт із будівництва об`єкта є прямим зобов`язанням відповідача, яке він повністю ігнорує у виконанні значний час. При цьому позивач також зазначив, що орієнтовний розмір судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї касаційної скарги, становить 30 000,00 грн.

3.5 У касаційній скарзі на додаткове рішення відповідач просить його скасувати в частині покладення на нього судових витрат позивача та відмови у покладенні його витрат на позивача з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

3.6 Подані 08.01.2026 ТОВ? Град Вільне? до суду касаційної інстанції пояснення, які за своїм змістом є доповненням до відзиву на касаційну скаргу, не можуть бути прийняті до розгляду з огляду на те, що: позивач вже скористався своїм право на подання відзиву у встановлений судом строк, а саме - до 24.11.2025; такий строк вже закінчився і відповідно право на вчинення процесуальних дій втрачається, тому згідно з частиною 2 статті 118 ГПК України пояснення залишаються без розгляду.

4. Мотивувальна частина

4.1 Суди встановили, що 01.12.2017 між ТОВ "Білград" (суперфіціар) та ТОВ "Омокс" (суперфіціарій) був укладений Договір суперфіцію № 1 (далі - Договір № 1 від 01.12.2017), відповідного до якого суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає на невизначений строк в користування земельну ділянку для забудови площею 4,3230 га, кадастровий номер :05:001:0310, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (пункт 1.1 договору).

4.2 01.12.2017 між ТОВ "Білград" (суперфіціар) та ТОВ "Омокс" (суперфіціарій) був укладений Договір суперфіцію № 2 (далі - Договір № 2 від 01.12.2017), відповідного до якого суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає на невизначений строк в користування земельну ділянку для забудови площею 8,5313 га, кадастровий номер :05:001:0309, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (пункт 1.1 договору).

4.3 01.12.2017 між ТОВ "Білград" (суперфіціар) та ТОВ "Омокс" (суперфіціарій) був укладений Договір суперфіцію № 3 (далі - Договір № 3 від 01.12.2017), відповідного до якого суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає на невизначений строк в користування земельну ділянку для забудови площею 1,0073 га, кадастровий номер :05:001:0120, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (пункт 1.1 договору).

4.4 01.12.2017 між ТОВ "Білград" (суперфіціар) та ТОВ "Омокс" (суперфіціарій) був укладений Договір суперфіцію № 6 (далі - Договір № 6 від 01.12.2017), відповідного до якого суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає на невизначений строк в користування земельну ділянку для забудови площею 1,0732 га, кадастровий номер :05:001:0119, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

4.5 На дату укладення спірних договорів (01.12.2017) власником земельних ділянок, які є предметом договорів, було ТОВ "Білград", що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

4.6 Відповідно до Акта приймання-передачі майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Град Вільне" від 18.05.2021, з врахуванням Протоколу № 2 Загальних зборів ТОВ "Град Вільне" від 15.07.2021, ТОВ "Білград" передало, а ТОВ "Град Вільне" прийняло до свого статутного капіталу в якості внеску до статутного капіталу земельні ділянки, що належать ТОВ "Білград" на праві власності, що розташовані в Київській області, Києво-Святошинський, с. Білогородка, які передані ТОВ "Омокс" за Договорами №№ 1,2,3,6 від 01.12.2017, в тому числі, кадастровий номер :05:001:0310, :05:001:0309, :05:001:0120, :05:001:0119.

4.7 ТОВ "Град Вільне" стало власником вищевказаних земельних ділянок, що сторонами не заперечується та підтверджується довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

4.8 Згідно п. 5.3 Договорів №№ 1, 2, 3 від 01.12.2017 та п. 5.2 Договору № 6 від 01.12.2017, перехід права власності на земельну ділянку або реорганізація сторін цього договору не є підставою для зміни умов або припинення цього договору. В такому випадку умови цього договору є обов`язковими для нового власника земельної ділянки чи правонаступників сторін договору без необхідності внесення змін у цей договір.

4.9 Відповідно до частини 3 статті 148 ЗК України, ТОВ "Град Вільне" повідомило ТОВ "Омокс" про зміну власника вищенаведених земельних ділянок та про свої платіжні реквізити, що підтверджується листом № 2021/06/18-01 від 18.06.2021 та листом ТОВ "Омокс" № 231/07 від 27.07.2021, що спростовує доводи відповідача про неповідомлення його про перехід права власності на спірні ділянки.

4.10 Про факт обізнаності відповідача з переходом права власності на спірні ділянки свідчить також те, що відповідач приймав участь у розгляді справи № 911/1783/23 за позовом ТОВ "Град Вільне" до ТОВ "Омокс" предметом розгляду у якій були вимоги про розірвання спірних договорів та стягнення 263 992,51 грн, зокрема подав відзив на апеляційну скаргу.

4.11 Так, умовами п. 1.2 Договорів №№ 1, 2, 3, 6 від 01.12.2017 визначено цільове призначення земельної ділянки - землі житлової забудови.

4.12 Відповідно до п. 1.4 Договорів №№ 1, 2, 3, 6 від 01.12.2017, суперфіціарій набуває права користування земельною ділянкою для освоєння і забудови земельної ділянки, а саме для будівництва і обслуговування багатоквартирних житлових будинків на загальній площі 22,9988 га з об`єктами соціальної, інженерної та транспортної інфраструктури (в т.ч. підведення доріг, електричних мереж, комунікацій, систем каналізування, водозабезпечення і дощової каналізації) в Київській області Києво-Святошинському районі, с. Білогородка (далі-об`єкт).

4.13 У пункті 2.2 Договорів №№ 1, 2, 3, 6 від 01.12.2017 сторони визначили, що суперфіціарій зобов`язується в інтересах сторін за власні кошти, забезпечити в установленому законодавством порядку в т.ч., але не виключно:

- розробку ліцензованою організацією у відповідності до ДБН Б.1.1-14:2012 детального плану території загальною площею 22,9988 га, в яку входить земельна ділянка та погодження детального плану територій з суперфіціаром;

- збір вихідних даних для проектування об`єкта, в т.ч. технічні умови та/або рішень по проекту щодо інженерного забезпечення об`єкту, містобудівних умов та обмежень;

- розробку та затвердження проектної документації стадії "Проект", робочої документації для об`єкту та освоєння земельної ділянки у відповідності до детального плану території; отримання дозвільної документації на виконання будівельних робіт із будівництва об`єкту;

- будівництво об`єкту та введення його в експлуатації з виплатою пайових внесків відповідно до чинного законодавства України в с. Білогородка Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області;

- підвести дороги до об`єкту;

- підвести мережі електричного постачання потужністю 5 000 кВт до об`єкту;

- підвести систему каналізування, водозабезпечення та дощової каналізації до об`єкту.

4.14 Умовами п. 4.1 Договорів №№ 1, 3, 6 від 01.12.2017 визначено, що сторони домовились, що починаючи з місяця, наступного за місяцем реєстрації договору, суперфіціарій сплачує на користь суперфіціара плату за користування земельною ділянкою у розмірі земельного податку (плати за землю) згідно з вимогами та умовами Податкового кодексу України.

4.15 Згідно з п.п. 6.4.1, 6.4.2 Договорів №№ 1, 2, 3, 6 від 01.12.2017 суперфіціарій взяв на себе обов`язки використовувати земельну ділянку відповідно до умов п. 1.4 договору та інших умов цього договору та своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування земельною ділянкою.

4.16 Відповідно до п. 5.5 Договорів №№ 1, 2, 6 від 01.12.2017 право користування земельною ділянкою за цим договором припиняється у випадках, передбачених статтею 416 ЦК України.

4.17 Розірвання договору в односторонньому порядку не допускається (п. 8.3 Договорів №№ 1, 2, 3, 6 від 01.12.2017).

4.18 Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.19 У касаційній скарзі скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права стосовно істотного порушення договорів суперфіцію з підстав невикористання земельних ділянок для забудови протягом трьох років не з вини суперфіціарія. А також відсутній висновок Верховного Суду щодо істотного порушення суперфіціарієм умов договорів стосовно несплати за користування земельними ділянками не з вини суперфіціарія (не передбачено сплата суперфіціарієм земельного податку або орендної плати).

Щодо плати за користування земельними ділянками

4.20 Задовольняючи позов частково у цій частині, суди виходили із того, що договорами №№ 1, 3, 6 передбачено обов`язок суперфіціарія сплачувати на користь суперфіціара плату за користування земельною ділянкою у розмірі земельного податку (плати за землю) згідно з вимогами та умовами Податкового кодексу України.

4.21 У касаційній скарзі скаржник загалом заперечує щодо розірвання договорів за несплату ним коштів за користування земельними ділянками, посилаючись на те, що у спірній ситуації договори не містять істотних умов, притаманних договорам оренди, тому відсутні підстави для застосування норм, які регулюють право оренди земельною ділянки - в тому числі і норми, що регулюють право користування земельними ділянками державної та комунальної власності, на які помилково посилається позивач у позові, а суди - у своїх судових рішеннях. Водночас поряд з цим скаржник також посилається на те, що відповідно до частини 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

4.22 Зокрема у ситуації, яка склалася, скаржник посилається на те, що не міг здійснювати забудову, оскільки позивач необхідних документів для оплати так і не надав відповідачу, як і всієї площі земельної ділянки необхідної для освоєння і забудови.

4.23 Колегія суддів зазначає, що право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України, що передбачено статтею 102-1 ЗК України (абзац 1 частини 1).

4.24 Так, за положенням абзацу 1 частини 1 статті 414 ЦК України власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею.

4.25 При цьому відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено частиною 1 статті 627 ЦК України.

4.26 Як встановили суди попередніх інстанцій сторони договорами №№ 1, 3, 6 передбачили плату за користування земельними ділянками, а саме у розмірі земельного податку (плати за землю) згідно з вимогами та умовами Податкового кодексу України, чого всупереч умовам вказаних договорів відповідач за спірний період не дотримався.

4.27 За практикою Верховного Суду суперфіцій і оренда є окремими правовими інститутами, які регламентуються різними нормами ЗК України, ЦК України (постанова від 12.01.2022 у справі № 905/1436/20, від 28.03.2018 у справі № 923/474/17), а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положення частини 6 статті 762 ЦК України, про що наполягає скаржник своїми взаємовиключними висновками про можливість/неможливість застосування до спірних правовідносин норм, які регулюють орендні правовідносини.

4.28 Враховуючи те, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, та за відсутності обставин, передбачених частиною 4 статті 300 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування судових рішень в частині стягнення з відповідача 113 190,40 грн заборгованості.

Щодо наявності/відсутності підстав для розірвання договорів суперфіцію

4.29 У касаційній скарзі скаржник, зокрема, зазначає про те, що посилання судів на частину 2 статті 651 ЦК України є безпідставними, оскільки саме позивач у своїй заяві про зміну підстав позову посилався на статтю 416 ЦК України та статтю 102-1 ЗК України як підставу щодо невикористання відповідачем земельних ділянок під забудову. На думку скаржника, вказані статті передбачають автоматичне припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд. Поряд із зазначеним, наведені приписи законодавства, а також умови договорів, не вказують момент, з якого необхідно обраховувати початок спливу трьох річного строку невикористання земельної ділянки для забудови.

4.30 Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі у цій частині, та підстави касаційного оскарження, Верховний Суд зазначає, що судом апеляційної інстанції в основу мотивів не було покладено положення статті 416 ЦК України та статті 102-1 ЗК України.

4.31 Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (постанова від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

4.32 Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, виходячи із наведених вимог статті 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.33 Задовольняючи позов у цій частині, суди керувалися положенням 2 статті 651 ЦК України, зазначили, що відсутність станом на теперішній час розробленого детального плану, технічних умов, розробленої та затвердженої проектної документації, як і відсутність дозвільної документації, що обумовлено спірними договорами, про що зазначено вище, а також нездійснення будівельних робіт на земельних ділянках, які є предметом договорів суперфіцію, позбавляють позивача права на отримання того, на що він розраховував при укладенні спірних договорів.

4.34 Судом апеляційної інстанції встановлено, що порушення умов договорів є істотним.

4.35 Цим судом також зазначено, що застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

4.36 Скаржник у встановленому законом порядки цих висновків судів не спростував.

4.37 Також слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 21.03.2018 у справі № 910/5963/17 зазначив, що статті 416 ЦК України та 102-1 ЗК України передбачають автоматичне припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд (пункти 22 - 24), однак ані стаття 416 ЦК України, ані стаття 102-1 ЗК України не вказують момент, з якого необхідно обраховувати початок спливу трьохрічного строку невикористання земельної ділянки для забудови (пункт 25).

4.38 При цьому Верховний Суд у вказаній постанові виходив із того, що позивач при розгляді справи, посилаючись на формальні порушення своїх прав як землекористувача оскаржуваним рішенням ради, не подав жодного доказу початку будівельних робіт або будь-яких інших дій, які б свідчили про його свідоме, належне та добросовісне ставлення до свого зобов`язання приступити до забудови земельної ділянки.

4.39 У справі, що переглядається у касаційному порядку, судами не встановлено, що спірні договори припинилися в силу закону.

4.40 У пунктах 7.6 - 7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10 - р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

4.41 Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 визначила, що у разі коли аргументи скаржника зводяться до оцінки доказів та встановлення обставин справи, то це не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту". Дослідження доказів на предмет їх належності та достатності і встановлення обставин справи не може мати місце на стадії касаційного перегляду судових рішень, оскільки виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України, що не підлягають розширеному тлумаченню (пункти 127, 128 постанови).

4.42 Отже, суд касаційної інстанції обмежений процесуальними можливостями при розгляді касаційної скарги і не виконує функції встановлення фактів, та згідно із положеннями частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

4.43 За вказаних обставин не вбачається, що є правові підстави для скасування судових рішень у цій частині позовних вимог.

Щодо касаційної скарги на додаткове рішення

4.44 У касаційній скарзі на додаткове рішення скаржник цитує висновки Верховного Суду та норми права, однак окрім як власних заперечень щодо ухваленого додаткового рішення не зазначає у чому саме полягає порушення норм права.

4.45 З огляду на наведене, враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України, визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення та ухваленої щодо його перегляду постанови суду апеляційної інстанції не вбачається.

Висновки

4.46 Згідно статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина 1). Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина 2).

4.47 Оскільки доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування судових рішень за мотивів, наведених у касаційній скарзі, Суд не вбачає.

4.48 В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому відповідно до вимог частини першої статті 309 ГПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.

4.49 Згідно з приписами статті 129 ГПК України судові витрати з касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 309, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ?Омокс? у справі № 911/888/24 залишити без задоволення, а постанови Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025, рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2025, та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 12.05.2025 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Господарського суду Київської області від 25.04.2025 та додаткового рішення Господарського суду Київської області від 12.05.2025.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач