ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 січня 2026 року Справа № 903/1056/25

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Гандзілевська Яна Вікторівна

за участю представників сторін:

від позивача: Лащук Ю.В.

від відповідача: Шевчук Є.В.

від третіх осіб: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/1056/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Поліверс до Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинська обласна військова адміністрація про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

10.11.2025 представниця Товариства з обмеженою відповідальністю Поліверс сформувала в системі Електронний суд позовну заяву до Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України, в якій просить суд зобов`язати Державне спеціалізоване господарське підприємство ЛІСИ УКРАЇНИ надати Товариству з обмеженою відповідальністю ПОЛІВЕРС нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером: :10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП ЛІСИ УКРАЇНИ, на дві земельні ділянки площами 1,7270 га. (під майном ТОВ ПОЛІВЕРС) і 762,5540 га (залишається в користуванні ДП ЛСИ УКРАЇНИ).

На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відмова відповідача від надання нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки перешкоджає реалізації права позивача на об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності позивача, шляхом розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Ухвалою суд від 12.11.2025позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 09.12.2025 року о 10:00 год. Запропоновано позивачу подати обґрунтоване клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, у якому вказати та обґрунтувати необхідність залучення до участі у справі третьої особи.

Відповідач ухвалу суду від 12.11.2025 отримав 12.11.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

26.11.2025 представник відповідача сформував в системі Електронний суд відзив на позовну заяву, в якому просить суд позовну заяву залишити без задоволення.

Позивач отримав відзив на позовну заяву 26.11.2025, що підтверджується квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету №5182030.

08.12.2025 представниця позивача сформувала в системі Електронний суд відповідь на відзив, в якому просить:

1.Продовжити позивачу процесуальний строк для подачі відповіді на відзив у справі №903/1056/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Поліверс до Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України про зобов`язання вчинити дії.

2. Врахувати наведені стороною позивача доводи у відповіді на відзив та задовольнити заявлені позовні вимоги позивача у повному обсязі.

09.12.2025 представниця позивача надіслала на електронну адресу суду клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, а саме в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинську обласну військову адміністрацію (, місцезнаходження: Київський майдан, 9, м. Луцьк, 43027).

Представник відповідача в судовому засіданні щодо поданих позивачем клопотань про продовження позивачу процесуального строку для подачі відповіді на відзив та залучення третьої особи не заперечив.

Суд протокольною ухвалою суду від 09.12.2025 у продовженні строку для подачі відповіді на відзив відмовив, відповідь на відзив залишив без розгляду.

Ухвалою суду від 09.12.2025 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Волинську обласну військову адміністрацію. Зобов`язав позивача протягом 3-х днів направити на адресу третьої особи копію позовної заяви з додаткамит (до електронного кабінету), про що докази надати суду. Запропонував третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Волинській обласній військовій адміністрації подати пояснення стосовно предмету спору протягом трьох днів з моменту отримання копії позовної заяви з додатками. Повідомив Волинську обласну військову адміністрацію, що розгляд підготовчого засідання відкладено на 13 січня 2026 року.

Протокольною ухвалою від 13.01.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 20.01.2026 о 09.50 год.

Ухвалою суду від 13.01.2025 постановив повідомити Волинську обласну військову адміністрацію про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 20 січня 2026 року о 09:50 год.

Протокольною ухвалою від 20.01.2026 суд оголосив перерву в судовому засіданні до 27.01.2026 до 09:50 год.

Ухвалою суду від 20.01.2025 постановив повідомити Волинську обласну військову адміністрацію, що розгляд справи по суті відбудеться 27 січня 2026 року о 09:45 год.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача просив в задоволені позову відмовити повністю.

Представник третьої особи в призначене судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка з кадастровим номером :10:000:0008, площею 764,281 га, була передана в постійне користування ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ». Власником зазначеної земельної ділянки є Волинська обласна державна адміністрація (документи, що підтверджують вказані обставини будуть надані в підготовчому судовому засіданні).

Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про земельну ділянку спірна земельна ділянка має наступні характеристики: кадастровий номер земельної ділянки :10:000:0008; Цільове призначення: 09.01 Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг; площа земельної ділянки 764,281 га; місце розташування: Волинська область, Ковельський район, Дубечненська сільська рада (копія витягу додається).

11 липня 2024 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України - 42899921) та ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) було укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - комплексу будівель з окремим індивідуально визначеним майном, за адресою Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А шляхом викупу за результатами електронного аукціону без умов (копія договору купівлі-продажу додається).

20 листопада 2024 року майно, що було придбано ОСОБА_1 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу, передано в Статутний капітал ТОВ «ПОЛІВЕРС», зокрема наступне нерухоме майна:

- сушильна камера з піднавісом для зберігання продукції, площею 148,7 кв. м., реєстраційний номер 060, адреса розташування: Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А;

- лісопильний цех, площею 611,4 кв. м., реєстраційний номер 060, адреса розташування: Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А;

- будівля пилорами, площею 56,4 кв. м., реєстраційний номер 060, адреса розташування: Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А;

- гараж, площею 84,3 кв. м., реєстраційний номер 060, адреса розташування: Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А (Акт приймання-передачі майна від 20.11.2024 року та витяги з Державного реєстру речових прав додаються).

Вказане майно ТОВ ПОЛІВЕРС, яке знаходиться за адресою: 44412, Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, будинок 101А та розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :10:000:0008 площею 764,281 га. до відчуження шляхом малої приватизації належало Філії Ковельське лісове господарство ДП ЛІСИ УКРАЇНИ.

Як зазначає позивач, вказане майно не змінювало свого призначення і наразі використовується з тією ж метою, що і до приватизації - лісопильне та стругальне виробництво.

ТОВ «ПОЛІВЕРС» (через представника, адвоката Щербінського Р.Л) звернулось 17.01.2025 року до Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0008 площею 764,281 га, яка перебуває в постійному користуванні ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ», на дві земельні ділянки площами 2.0100 га. (під майном ТОВ «ПОЛІВЕРС») і 762,2710 га. (залишається в користуванні ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ») та надати нотаріально посвідчену згоду на подальше вилучення з постійного землекористування ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ» земельної ділянки з площею 2.0100 га, на якій розташоване майно ТОВ «ПОЛІВЕРС».

Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» у відповідь на вищевказане звернення, листом від 24.01.2025 № 504/2.3.1-2025 було повідомлено, що відповідно до матеріалів лісовпорядкування на земельній ділянці площею 2,0100 га, яка планується до вилучення з постійного користування ДП «Ліси України», знаходиться облаштована пожежна водойма, яка використовується філією «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України для ліквідації випадків загоряння. При цьому наголошено на вимоги абзацу чотирнадцятого частини третьої ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передача (надання)земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених абзацами сьомим-тринадцятим частини, за відсутності принаймні одного виду містобудівної документації, визначеного абзацами другим-п`ятим цієї частини, не допускається, якщо земельна ділянка: розташована в межах зелених зон населених пунктів внутрішньо квартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення); віднесена до категорії земель природного-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

Врахувавши зауваження щодо можливості використання частини земельної ділянки, на якій знаходиться пожежна водойма, шляхом її виключення з схеми поділу земельної ділянки ТОВ «ПОЛІВЕРС» повторно звернулося (через представника, адвоката Щербінського Р. Л.) до ДП «Ліси України» листом від 11 лютого 2025 № 1102/25-08/АЗ з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0008 площею 764,281 га, на дві земельні ділянки площами 1,7270 га і 762,5540 га, та надати нотаріально посвідчену згоду на подальше вилучення з постійного землекористування ДП ЛІСИ УКРАЇНИ земельної ділянки з площею 1,7270 га, на якій розташоване майно ТОВ ПОЛІВЕРС.

До запиту приєднано відкоригований кадастровий план поділу з виключенням пожежної водойми з земельної ділянки, яку планувало ТОВ ПОЛІВЕРС отримати в оренду.

Листом № 997/2.3.1.-2025 від 18.02.2025 року ДП ЛІСИ УКРАЇНИ відмовили в наданні нотаріально посвідченої письмової згоди на поділ ділянки з кадастровим номером :10:000:0008 площею 764,281 га зокрема пославшись на абз. 14 ч. 3 ст. 24 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, згідно якого передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених абзацами сьомим тринадцятим цієї частини, за відсутності принаймні одного виду містобудівної документації, визначеного абзацами другим - п`ятим цієї частини, не допускається, якщо земельна ділянка: розташована в межах зелених зон населених пунктів, внутрішньоквартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення); віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва), лісогосподарського призначення

Як вбачається з листа-відповіді № 44/01-04/2-25 від 16.01.2025 року Управління містобудування та архітектури Волинської обласної військової адміністрації ТОВ Поліверс рекомендовано зібрати пакет документів щодо розгляду та прийняття рішення про виділення земельної ділянки шляхом її поділу.

ТОВ ПОЛІВЕРС листом № 1803/25-01 від 18.03.2025 року звернулось до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області (організатора торгів по об`єкту малої приватизації та продавця по договору купівліпродажу майна, власником якого є ТОВ ПОЛІВЕРС) та до Державного агентства лісових ресурсів України з проханням вирішити питання з правовими підставами користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно ТОВ ПОЛІВЕРС.

Станом на даний час відповіді від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області не отримано.

Листом № 02-33/1619-25 від 21.03.2025 року Державне агентство лісових ресурсів України відмовило в задоволенні прохання, оскільки дана земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення.

У відповідь на запит від 20.05.2025 року № 2005/25-16/АЗ Волинська обласна військова адміністрація повідомляє, що листом від 03.04.2025 № 11-08-328 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на запит ТОВ ПОЛІВЕРС повідомлено, що згідно інформаційного повідомлення та Договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - комплексу будівель з окремим індивідуально визначеним майном, яке знаходиться за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Дубечне, вул. Лісова 101А, посвідченого 11.07.2024 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Кушнерук А.Ю. та зареєстровано за реєстровим № 1970: земельна ділянка, на якій розташований об`єкт приватизації, не є предметом купівлі-продажу, тому питання землекористування покупець вирішує самостійно у встановленому чинним законодавством порядку.

Згідно листа-відповіді № 4009/56/2-25 від 27.05.2025 року Волинської обласної військової адміністрації вбачається, що оскільки немає згоди землекористувача ДП Ліси України на поділ земельної ділянки, питання може бути вирішено в судовому порядку.

Позивач зазначає, що відмова відповідача від надання нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки перешкоджає реалізації права позивача на об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності позивача, шляхом розпорядження своїм майном на власний розсуд. З метою зобов`язати ДП Ліси України вчинити дію (надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки), позивач змушений звертатися до суду за захистом порушених прав.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

При цьому суд зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Тобто, вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту від такого порушення або оспорення суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.

Звертаючись із позовом у цій справі, позивач наголошував, що відмова відповідача від надання нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки перешкоджає реалізації права власності на об`єкт нерухомого майна, який перебуває у комунальній власності, шляхом розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Статтями 13, 19 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до положень статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У частині першій статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 324 ЦК України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

У статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В силу вимог ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав в результаті набуття майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, якою на законних підставах було набуто у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

У п. 5.5 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг: право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені); постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати; земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021р. у справі №200/606/18).

Статтею 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно ч. 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ч. 5 ст. 79-1 ЗК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально. Земельні ділянки можуть бути об`єднані, якщо вони мають однакове цільове призначення. У разі поділу земельної ділянки, об`єднання земельних ділянок сформовані земельні ділянки зберігають своє цільове призначення.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо зобов`язання Державного спеціалізованого господарського підприємства ЛІСИ УКРАЇНИ надати Товариству з обмеженою відповідальністю ПОЛІВЕРС нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером: :10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП ЛІСИ УКРАЇНИ, на дві земельні ділянки площами 1,7270 га. (під майном ТОВ ПОЛІВЕРС) і 762,5540 га (залишається в користуванні ДП ЛСИ УКРАЇНИ) є підставною та підлягає до задоволення.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2423,00грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього.

Щодо доводів відповідача на рахунок розроблення ТОВ «ПОЛІВЕРС» детального плану територій та його використаний для обґрунтування потреб у формуванні нових земельних ділянок, формування земельних ділянок та визначення їх цільового призначення, відображення існуючих земельних ділянок та їх функціонального використання суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 79-1 Земельного кодексу України поділ раніше сформованої земельної ділянки є способом її формування як об`єкта цивільних прав і здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу земельних ділянок. У разі перебування земельної ділянки у користуванні її поділ допускається за наявності згоди землекористувача, справжність підпису на якій підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма є спеціальною та імперативною і не встановлює будь-яких додаткових умов у вигляді обов`язкового попереднього затвердження детального плану території або іншої містобудівної документації.

Посилання відповідача на частину третю статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є помилковими, оскільки вказана норма регулює правовідносини, пов`язані з передачею (наданням) земельних ділянок державної або комунальної власності у власність чи користування для містобудівних потреб, та адресована органам, уповноваженим здійснювати розпорядження такими землями. Поділ земельної ділянки відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України не є процедурою передачі земельної ділянки у власність чи користування та не змінює її цільового призначення, а відтак не підпадає під правове регулювання статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Крім того, сам по собі поділ земельної ділянки не породжує прав забудови та не створює містобудівних наслідків, у зв`язку з чим вимоги щодо наявності детального плану території можуть бути застосовані лише на наступних стадіях реалізації прав на землю, але не на стадії надання згоди землекористувача на поділ земельної ділянки.

Таким чином, твердження відповідача про обов`язковість попереднього виготовлення та затвердження детального плану території до надання нотаріально посвідченої згоди землекористувача на поділ земельної ділянки є таким, що не ґрунтується на вимогах земельного та містобудівного законодавства, суперечить положенням статті 79-1 Земельного кодексу України та не може бути прийняте судом як належне обґрунтування відмови у наданні такої згоди.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору впливу не мають.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242, 256-257 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Державне спеціалізоване господарське підприємство ЛІСИ УКРАЇНИ (01601, вул. Руставелі Шота, 9а, м. Київ, ) надати Товариству з обмеженою відповідальністю ПОЛІВЕРС (44422, вул. Гребля, 19, с. Любохини, Ковельський район, Волинська область, ) нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281га. з кадастровим номером: :10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ», на дві земельні ділянки площами 1,7270 га. (під майном ТОВ ПОЛІВЕРС) і 762,5540 га (залишається в користуванні ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ»).

3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства ЛІСИ УКРАЇНИ (01601, вул. Руставелі Шота, 9а, м. Київ, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ПОЛІВЕРС (44422, вул. Гребля, 19, с. Любохини, Ковельський район, Волинська область, ) 2423,00грн. (дві тисячі чотириста двадцять три гривні) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення виготовлено 27.01.2026.

Суддя І. О. Гарбар