ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3456/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС»

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025, суддя суду першої інстанції Литвинова В.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 06.10.2025

по справі №916/3456/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК»

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС»

про стягнення 44 328,76 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

До Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» про стягнення 44 328,76 грн, з яких 36 000,00 грн за послуги з перевезення автомобільним транспортом за маршрутом Рені-Одеса, 6 662,58 грн інфляційних та 1 666,18 грн 3% річних.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач не в повному обсязі оплатив надані послуги з перевезення автомобільним транспортом за маршрутом Рені-Одеса.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК» 36 000,00 грн основного боргу, 20,71 грн 3% річних та 1968,40 грн витрат зі сплати судового збору; в решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення в частині стягнення основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір транспортно-експедиційних послуг, однак відповідач сплатив надані послуги не у повному обсязі.

Частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було неправильно визначено строк виконання основного зобов`язання та відповідно період нарахування інфляційних втрат та відсотків річних.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25.

Апелянт вказав, що договір між сторони не був укладений, а тому між сторонами не виникли будь-які правовідносини щодо предмета договору.

Апелянт зазначив, що він помилково сплатив на рахунок позивача грошові кошти, а не на виконання умов договору.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК» надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25.

Позивач вказує, що сторонами укладено договір про надання транспортно-експедиторських послуг у спрощений спосіб шляхом виставлення позивачем відповідачу рахунку та частковою оплатою його відповідачем.

Позивач зазначає, що при вирішенні спору в суді першої інстанції апелянт не заперечував щодо отримання транспортно-експедиційних послуг від ТОВ «ІВА ЛОДЖИСТІК», отже послуги були отримані належним чином, про що свідчать відмітки в товарно-транспортних накладних, також апелянт не заперечував щодо часткової оплати рахунку від 09.02.2024 за отримані послуги.

На думку позивача, апелянт свідомо наводить неправдиві відомості, не підкріплені жодними доказами, та ухиляється від виконання зобов`язання щодо оплати за отримані послуги.

Керуючись викладеним вище, позивач просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 залишити без змін.

Короткий зміст відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» надійшла відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК» на апеляційну скаргу.

Відповідач вказує, що договір транспортного експедирування від 05.02.2024 №07/02/2024 ЛС, на який посилається Позивач, Відповідачем з останнім не укладався. Директор відповідача Везденецька договір не підписувала, третіх осіб на їх укладення, підписання від свого імені та від імені Відповідача не уповноважувала.

Відповідач зазначає, що упродовж 2024 року між сторонами існували господарські взаємовідносини з транспортного експедирування, однак всі грошові зобов`язання за ними виконанні Відповідачем в повному обсязі ще у 2024 році.

Апелянт вказав, що господарський суд не перевірив достовірність долучених сфальсифікованих документів позивачем до позову та фактично в односторонньому порядку прийняв позицію позивача без з`ясування позиції Відповідача у даній справі, та виніс незаконне рішення.

Апелянт зазначає, що зміст наявних у матеріалах справи первинних документів - міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) не підтверджує факт надання саме ТОВ «ІВА ЛОДЖИСТІК» послуг з перевезення вантажу на виконання Договору № 07/02/2024 ЛС від 05.02.2024.

Крім того, апелянт вказує, що будь-яких вимог від 22.07.2025 та будь-яких інших документів зі сторони ТОВ «ІВА ЛОДЖИСТІК» не отримувало.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі № 916/3456/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/3456/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Філінюк І.Г., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.10.2025.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/3456/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3456/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3456/25.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 - залишено без руху; встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів 1) сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 4 542,00 грн 2) направлення копії апеляційної скарги листом з описом вкладення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК» протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої були долучені докази сплати судового збору у розмірі 4 542,00 грн та направлення копії апеляційної скарги листом з описом вкладення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК». Таким чином, недоліки апеляційної скарги були усунуті.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25; відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» про розгляд справи №916/3456/25 у судовому засіданні з повідомленням сторін; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 22.12.2025.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 01.12.2025, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/3456/25, була отримана в електронному кабінеті позивачем - 02.12.2025, відповідачем 02.12.2025.

Тобто учасники справи вважаються повідомленими належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІВА ЛОДЖИСТІК» в позовній заяві зазначив, що ним для Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер - Сервіс» було надано послуги з перевезення автомобільним транспортом за маршрутом місто Рені місто Одеса 09.02.2024. За посиланнями позивача, замовлення вищезазначених послуг відбувалось засобами телефонного зв`язку з представником Відповідача Студницьким Русланом Анатолієвичем.

Позивач зазначив, що з метою виконання попередніх домовленостей, позивачем на електронну адресу Відповідача було направлено проєкт договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 05.02.2024 № 07/02/2024 ЛС.

В п. 1.1 договору зазначено, що позивач за дорученням відповідача надає йому послуги з організації автомобільного (або змішаного) перевезення вантажів та комплекс послуг, пов`язаних з проведенням взаєморозрахунків, контролем та проходженням вантажів та інше за рахунок відповідача. При організації перевезення позивач має право залучати до виконання транспортних послуг третю особу.

В п. 3.1-3.2 договору зазначено, що замовник зобов`язується проводити оплату послуг на підставі виставлених рахунків, в супроводі двох екземплярів оригіналів товаротранспортної накладної CMR з відміткою вантажоотримувача про прийняття вантажу. Виставлений рахунок підлягає сплаті після підписання акту виконаних робіт, який є підтвердженням виконання послуг. Оплата проводиться в гривнях протягом 5 робочих днів після дати реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та після отримання замовником підписаного обома сторонами акту виконаних робіт.

Наданий до матеріалів справи договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 05.02.2024 № 07/02/2024 ЛС відповідачем не підписаний. Однак, позивач не надав доказів надіслання проєкту договору на електронну пошту відповідача.

В матеріалах справи також містяться наступні акти надання послуг:

- Акт надання послуг №11 від 09.02.2024, відповідно до якого було надано послуги транспортного перевезення за маршрутом Рені-Одеса конт. TCKU 2346462, вартістю 18 785,35 грн.

- Акт надання послуг №12 від 09.02.2024, відповідно до якого було надано послуги транспортного перевезення за маршрутом Рені-Одеса конт. MEDU 3934647, вартістю 18 785,35 грн.

- Акт надання послуг №13 від 09.02.2024, відповідно до якого було надано послуги транспортного перевезення за маршрутом Рені-Одеса конт. TRHU 2180847, вартістю 18 785,35 грн.

Дані Акти надання послуг не були підписані відповідачем.

На підтвердження надання послуг, позивач також надав Міжнародні товарно-транспортні накладні CMR, в яких перевізником зазначено ТОВ «Транспортна компанія БЛАСКО». У графі «Знаки номеру» зазначено в цих накладних контейнери MEDU 3934647, TRHU 2180847 та TCKU 2346462. Вибуття вантажу зазначено 09.02.2024, місце завантаження Рені Україна; є відмітка, що вантаж отримано вантажоотримувачем - ТОВ «АТБ-МАРКЕТ».

В матеріалах справи міститься виставлений позивачем відповідачу рахунок № 11 від 09.02.2024 (а.с. 21) на суму 56 356,05грн, в якому є посилання на договір № 07/02/2024 ЛС від 05.02.2024 і зазначено такі послуги:

- Послуги транспортного перевезення за маршрутом Рені-Одеса конт. MEDU 3934647 -18 785,35 грн,

- Послуги транспортного перевезення за маршрутом Рені-Одеса конт. TRHU 2180847- 18 785,35 грн,

- Послуги транспортного перевезення за маршрутом Рені-Одеса конт. TCKU 2346462 -18 785,35 грн.

Платіжною інструкцією від 08.03.2024 № 1963 відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти у сумі 20 356,05 грн, призначення платежу «за транспорте перевезення з/г рах. №11 від 09.02.2024 у сумі 16 963,38 грн, ПДВ 20% 3 392,68 грн.».

Крім того, позивач надав Акт звірки взаємних розрахунків між ТОВ «ІВА ЛОДЖИСТІК» та ТОВ «ЛІДЕР-СЕРВІС» за період з 01.02.2024 по 11.07.2025. Даний Акт не підписаний з боку відповідача.

Позивач надіслав на адресу відповідача листом з описом вкладення (поштове відправлення 266) вимогу від 22.07.2025, рахунок № 11 від 09.02.2024 на суму 56356,05грн, 3 акти наданих послуг від 09.02.2024 та товаротранспортних накладних, платіжне доручення від 08.03.2024 на суму 20 356,05 грн та акт звірки розрахунків.

Зазначене поштове відправлення 266 повернулось до позивача через відмітку пошти 09.08.2025 «закінчення строку зберігання». (т.1 а.с. 22-24, 29-31).

Вимогу від 22.07.2025 позивач до матеріалів справи не надав.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводи апелянта, які були викладені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу та незазначені в апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України:

- назву документа (форми);

- дату складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно з абз. 1 п. 2.5. Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.95 № 88, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Як було встановлено вище, позивачем на підтвердження надання відповідачу послуг перевезення надано до матеріалів справи три міжнародних товарно-транспортних накладних CMR, в яких перевізником зазначено ТОВ «Транспортна компанія БЛАСКО».

У графі «Знаки номеру» зазначено в цих накладних контейнери MEDU 3934647, TRHU 2180847 та TCKU 2346462. Вибуття вантажу зазначено 09.02.2024, місце завантаження Рені Україна; є відмітка, що вантаж отримано вантажоотримувачем - ТОВ «АТБ-МАРКЕТ».

В свою чергу, аналогічні номери контейнерів були зазначені і в даних позивачем актах надання послуг, та рахунку №11, який був частково оплачений відповідачем.

В той же час, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач жодним чином не заперечував факт надання йому послуг з боку позивача.

В суді апеляційної інстанції відповідач також не заперечував проти обставин того, що позивач надав йому послуги з перевезень, однак почав посилатися на те, що наявні в матеріалах справи CMR не підтверджують надання послуг, адже не містять посилань на сторін даної справи.

Таким чином, сторони спору підтверджують факт того, що між ними існували правовідносини з надання транспортно-експедиційних послуг.

Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Об`єднана палата зазначає, що відповідно до приписів частин першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

Згідно з частиною третьою статті 86 ГПК України суд, зокрема, надає оцінку доказам, у тому числі й кожному доказу, що міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування. Суд має надати оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Як унормовано у статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів» підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи CMR, виставлений позивачем відповідачу рахунок № 11 від 09.02.2024 та беручи до уваги часткову оплату даного рахунку відповідачем платіжною інструкцією №1963 від 08.03.2024, більш вірогідними є докази того, що сторонами даного спору було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг у спрощений спосіб шляхом виставлення позивачем відповідачу рахунку (оферта), та прийняття відповідачем пропозиції на укладення договору (акцепт) шляхом часткової оплати вказаного вище рахунку, а відповідні послуги були надані саме 09.02.2024, що підтверджено трьома міжнародними товарно-транспортними накладними CMR, про що зазначено вище .

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що він випадково перерахував на рахунок позивача грошові кошти у сумі 20 356,05 грн, адже платіжна інструкція чітко містила посилання на призначення платежу - «за транспорте перевезення з/г рах. №11 від 09.02.2024 у сумі 16 963,38 грн, ПДВ 20% 3 392,68 грн.». Що підтверджує факт того, що відповідний платіж здійснювався саме в рахунок погашення заборгованості згідно рахунку №11 від 09.02.2024.

Згідно з ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В наявному у матеріалах справи рахунку № 11 від 09.02.2024 не зазначено строк оплати.

Надані позивачем акти наданих послуг № 11, 12, 13 від 09.02.2024 на загальну суму 563 56,05грн не підписані відповідачем.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що позивач надіслав на адресу відповідача листом з описом вкладення вимогу від 22.07.2025, рахунок № 11 від 09.02.2025 на суму 56 356,05грн, 3 акти наданих послуг від 09.02.2024 та товаротранспортних накладних, платіжне доручення від 08.03.2024 на суму 20 356,05грн та акт звірки розрахунків.

Зазначене поштове відправлення 266 повернулось до позивача через відмітку пошти 09.08.2025 «закінчення строку зберігання».

Вимоги від 22.07.2025 позивач до матеріалів справи не надав.

При цьому, згідно з п. 1.7 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Отже, днем пред`явлення вимоги є 09.08.2025 дата здійснення підприємством зв`язку повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення. Тому відповідач мав сплатити основний борг в семиденний строк відповідно до ст. 530 ЦК України, тобто до 16.08.2025 включно.

Статтею 254 ЦК України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Оскільки, 16.08.2025 є вихідним днем (субота), то останнім днем для виконання зобов`язання відповідачем був 18.08.2025.

Таким чином, оскільки відповідач не надав докази сплати заборгованості перед позивачем за надані послуги, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення основного боргу у сумі 36 000,00 грн.

Щодо вимог про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просив у зв`язку з простроченням оплати стягнути з відповідача 6 662,58 грн інфляційних та 1 666,18 грн 3% річних за період з 09.02.2024 по 25.08.2025.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки зобов`язання щодо сплати 36 000,00 грн повинно було виконане відповідачем в строк до 18.08.2025 включно, то відповідно прострочення оплати має місце з наступного дня.

В той же час, які вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не врахував зазначеного, тому розрахунок інфляційних і річних здійснений ним неправильно, а саме за хибний період.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3 відсотків річних за період з 19.08.2025 по 25.08.2025, колегія суддів встановила, що він є обґрунтованим та арифметично вірним.

Таким чином, розмір 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, становить 20,71 грн.

В той же час нарахування інфляційних втрат за період з 19.08.2025 по 25.08.2025 є неможливим, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІДЕР-СЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/3456/25 - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.

Постанову складено та підписано 27.01.2026.

Головуючий суддя К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

І.Г. Філінюк