номер провадження справи 26/29/24-21/15/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 Справа № 908/1114/24 (908/3528/25)

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Черкаського Володимира Івановича, розглянувши матеріали

Позивача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІКС)

до відповідача - Агропромислового кооперативу "Старосільський" (вул. Дніпрова, 7, селище Відрадне, Запорізький район, Запорізька область, 70406, , має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІКС, в особі ліквідатора Кучака Ю. Ф., має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІКС)

про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 29 521, 20 грн..

що розглядається в межах провадження у справі № 908/1114/24 про банкрутство Агропромислового кооперативу "Старосільський" (вул. Дніпрова, 7, селище Відрадне, Запорізький район, Запорізька область, 70406, , має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІКС)

Ліквідатор - Кучак Юрій Федорович (поштова адреса: а/с 9, м. Київ, 03035, електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 , має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІКС)

Без участі представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

25.11.2025 до Господарського суду Запорізької області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява від 20.11.2025 (вх. № 3889/08-07/25 від 25.11.2025) до відповідача - Агропромислового кооперативу "Старосільський" про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 29 521, 20 грн.., в якій позивач просить суд:

1. Стягнути з Агропромисловий кооператив "Старосілський" на користь мене ( ОСОБА_1 ) заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди землі укладеним 15 грудня 2021 року у розмірі 29 521, 20 грн.. за 2022 - 2024 роки.

2. Відшкодувати за рахунок відповідача, сплачений мною судовий збір.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.11.2025 розгляд позовної заяви (єдиний унікальний номер 908/3528/25) визначено судді Черкаському В.І.

Ухвалою від 02.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 від 20.11.2025 (вх. № 3889/08-07/25 від 25.11.2025) до відповідача - Агропромислового кооперативу "Старосільський" про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 29 521, 20 грн.. залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків терміном 5 днів з дня отримання вказаної ухвали, шляхом надання до суду доказів направлення іншим учасникам справи копій позовної заяви і доданих до неї документів листом з описом вкладення, з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу, а саме, відповідачу (ліквідатору Кучаку Ю.Ф.). Роз`яснено позивачу, що при невиконанні вимог даної ухвали, заява вважається неподаною і повертається особі, яка звернулася із позовною заявою.

17.12.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява від 11.12.2025 (вх. № 25429/08-08/25 від 17.12.2025) про усунення недоліків з додатками до неї.

Ухвалою від 17.12.2025 суд прийняв позовну заяву ОСОБА_1 від 20.11.2025 (вх. № 3889/08-07/25 від 25.11.2025) до відповідача - Агропромислового кооперативу "Старосільський" про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 29 521, 20 грн.. до розгляду в межах провадження у справі № 908/1114/24 про банкрутство Агропромислового кооперативу "Старосільський" та відкрив провадження з розгляду позовної заяви. Ухвалив розглядати позовну заяву за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалив розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі № 908/1114/24 (908/3528/25).

Відповідач вимог ухвали суду від 17.12.2025 не виконав, відзиву на позовну заяву не надав, проти позовних вимог не заперечив. Згідно зі ст. ст. 165, 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Отже, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позовну заяву, так і доказів погашення спірної заборгованості (у разі їх наявності), чого відповідачем зроблено не було. Будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідач суду також не повідомив.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, та беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу для реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 250 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами загального або спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 248 ГПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 3 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторонами заявлено не було. Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

21 жовтня 2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства. Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

У провадженні судді Черкаського В. І. знаходиться справа № 908/1114/24 про банкрутство відповідача. У справі триває процедура ліквідації відповідача, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Кучак Юрій Федорович.

Судом установлено, що 15 грудня 2021 року між сторонами укладено Договір оренди землі (далі - Договір), за умовами якого позивач передала відповідачу частину земельної ділянки площею 5,37 га, кадастровий номер :05:000:3426, в оренду відповідачу на строк 7 років з правом поновлення.

Разом з тим, згідно з відповіддю № 2272450 від 26.01.2026, 13:19:35 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач є власником земельної ділянки площею 5,6677 га, кадастровий номер :05:000:3426, реєстраційний номер 100, яка знаходиться на території Городнянської міської ради Чернігівської області. Дата реєстрації права власності за позивачем - 24.11.2022, 16:54:56. Згідно з відповіддю № 2272558 від 26.01.2026, 13:30:46 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право оренди земельної ділянки зареєстровано 15.12.2022 в Державному реєстрі речових прав, номер запису 28026460. Строк оренди: 15.12.2022 - 15.12.2029.

Згідно з умовами Договору, орендна плата на момент його укладення становить 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (9 840 грн. 40 коп. на рік). Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 9 840 грн. 40 коп. на рік. Обчислення розміру орендної плати за об`єкт оренди здійснюється з урахуванням індексації, передбаченої статтею 289 Податкового кодексу України. Орендна плата вноситься у такі строки: у грошовій формі - один раз на рік до кінця першого місяця за звітним роком; натуральна та відробіткова - протягом року в міру потреби та можливостей у їх наданні. Повний розрахунок по орендній платі проводиться не пізніше як до 1 березня наступного за звітним року.

У порушення умов договору відповідачем не виконано обов`язок зі сплати орендної плати: не сплачена орендна плата за період 15.12.2022 (з моменту реєстрації права оренди) до 31.12.2024. Таким чином, відповідачем було порушено обов`язок зі сплати орендної плати, оскільки орендна плата за користування належною позивачу земельною ділянкою за вказаний період не сплачена.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань є, зокрема, договори та інші правочини.

За частиною 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зміст та умови Договору, аналіз наявних договірних правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань, які виникли між позивачем та відповідачем на його підставі, свідчать про те, що за своєю юридичною природою між сторонами укладений договір оренди землі, основним обов`язком відповідача за яким є сплата орендної плати.

За змістом ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також самим договором оренди землі.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, передбачено, що орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі ст. ст. 3, 4 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Земельна ділянка може передаватися в оренду разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За приписами ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Абзацом 5 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку. Відповідно до абз. 7 ч. 2 ст. 25 Закону України "Про оренду землі", орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Згідно ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. У відповідності до п. п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно з п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 357/8277/19 відступила від висновків, викладених Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, оскільки, на думку колегії суддів, договір оренди земельної ділянки набуває чинності з дня, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 ВС зробив правовий висновок про те, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. Зі змісту цієї постанови вбачається, що на час укладення Договору набрали чинності зміни, якими виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України "Про оренду землі" були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтями 125, 126 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин у справі № 6-643цс16), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникали з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, станом на час виникнення вказаних правовідносин законодавчо були закріплені вимоги про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Отже, з урахуванням викладених норм, поняття "державна реєстрація договору" та "державна реєстрація речового права" різняться. Реєстрація права оренди земельної ділянки, як зазначалось, є офіційним визнанням і підтвердженням факту виникнення прав на землю, проте вказане не свідчить, що сам договір, для якого визначені загальні правила набрання чинності, набирає чинності з моменту реєстрації права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду констатує, що після внесення змін щодо виключення реєстрації самого договору оренди земельної ділянки момент реєстрації майнових прав перестав впливати на момент набрання чинності таким договором. Таким чином, на думку ВС, договір оренди землі, укладений після 01.01.2013, набуває чинності з дня, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, однак право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації права оренди в ДРРП.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, не сплачуючи орендну плату, допустив істотне порушення його умов, чим позбавив позивача матеріальної вигоди, на яку той розраховував за фактом передачі землі в оренду.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1 - 3 ст. 13 ГПК України установлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005). У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи - відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Таким чином, з досліджених матеріалів справи суд робить висновок, що відповідачем було порушено обов`язок зі сплати орендної плати позивачу, оскільки орендна плата за користування належною останньому земельною ділянкою за 15.12.2022 - 31.12.2024 роки відповідачем не була виплачена, відбувалося систематичне порушення умов договору з боку відповідача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово та нормативно обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню з наведених вище мотивів.

Судом приймаються до уваги обставини того, що реєстрація права власності на земельну ділянку відбулась за позивачем лише 24.11.2022 (16:54:56), а право оренди за відповідачем земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 15.12.2022, номер запису 28026460.

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи задоволення позову, судовий збір слід покласти на відповідача, враховуючи, що спір виник з його вини.

Керуючись ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241, 256-257 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Агропромислового кооперативу "Старосільський" (вул. Дніпрова, 7, селище Відрадне, Запорізький район, Запорізька область, 70406, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму 20 090 (двадцять тисяч дев`яносто) грн. 00 коп. основного боргу, суму 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Копію рішення надіслати позивачу, відповідачу (ліквідатору Кучаку Ю.Ф.) (до електронного кабінету/засобами поштового зв`язку).

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, пп. 17.5 п. 17 розділу XI Перехідних положень ГПК України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.01.2026.

Суддя Володимир ЧЕРКАСЬКИЙ