ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
14 січня 2026 року м. ТернопільСправа № 921/316/24
Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.
розглянувши заяву №б/н (вх. №8986) від 22.12.2025 про стягнення витрат на правничу допомогу у справі
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі регіональної філії "Львівська залізниця"
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"
за участі представників сторін:
позивача: Тарарук Л.Р., адвокат;
відповідача: Хитрук Н.І., адвокат (в режимі відеоконференції).
Суть справи:
На розгляді Господарського суду Тернопільської області заходилась справа за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 22.12.2025 заяву №НЮ-174 від 03.12.2025 позивача задоволено, позов залишено без розгляду.
Через систему "Електронний суд" відповідачем подано заяву №б/н (вх. №8986), у якій він просить покласти на позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 000 грн.
У судове засідання представник заявника прибула та підтримала подану заяву в повному обсязі, надавши свої пояснення щодо наданих юридичних послуг.
Позивач також наголошує, що Залізниця є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке після початку збройної агресії виконує евакуаційні рейси, перевезення військових вантажів по всій Україні, а відповідні рейси є безкоштовними для людей. Просить враховувати, що до повномасштабної військової агресії проти України основним джерелом доходу позивач було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, позивач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.
Враховуючи це, позивач просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в даній справі до співмірності із складністю справи, затраченим часом, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Відповідно до пункту 3 частини 1 та частини 3 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. З аналізу наведеної правової норми вбачається, що додаткове рішення це засіб виправлення неповноти судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.05.2021 у справі №905/1623/20 зазначено, що зі змісту норми статті 244 ГПК України вбачається, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Розглянувши заяву та додані до неї матеріали, господарським судом встановлено наступне.
Як вбачається з матеріалів справи позов Акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 226 ГПК України за заявою позивача.
Пункт 5 частини першої статті 226 ГПК України передбачає право позивача до початку розгляду справи по суті подати заяву про залишення позову без розгляду.
За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду (п.1 ч.2 ст. 185 ГПК України).
Про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету (частина друга статті 226 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі №550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
При постановленні ухвали про залишення позову без розгляду питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішувалось.
Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Порядок ухвалення додаткового рішення встановлений, зокрема частиною третьою статті 244 (якщо вирішено спір по суті спору) та частиною шостою статті 130 ГПК України (у разі закриття провадження у справі/залишення позову без розгляду).
У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою статті 130 ГПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.
Отже, відповідач може заявити вимогу про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги за рахунок позивача, який ініціював судовий спір, а надалі попросив залишити його без розгляду.
Стаття 129 ГПК України регламентує загальні правила розподілу судових витрат.
Положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.
Разом з тим, у статті 130 ГПК України закріплений розподіл судових витрат, зокрема у разі залишення позову без розгляду.
Згідно з частиною 5 статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23, від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі №921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22, від 10.10.2023 у справі № 907/636/20).
Такі критерії (необґрунтованих дій) встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.
Компенсація витрат на правничу допомогу здійснюється з дотриманням загальних правил відшкодування витрат на правничу допомогу, зокрема щодо надання позивачу права заявити клопотання про зменшення їх розміру, якщо позивач вважає їх неспівмірними відповідно до частин четвертої - шостої статті 126 ГПК України.
Отже, господарським процесуальним кодексом передбачено однакові процесуальні гарантії для сторони щодо можливості подання клопотання про неспівмірність заявлених до стягнення витрат за правничу допомогу за рахунок позивача у випадку здійснення судом розподілу таких витрат як за наслідком розгляду справи по суті, так і у випадку залишення позовної заяви без розгляду.
При компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням частини п`ятої статті 130 ГПК України (частини п`ятої статті 142 ЦПК України) має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше) (п. 7.19. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21).
Залишення позову без розгляду не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист у рамках ініційованого позивачем судового спору.
Подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити, і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а, отже, необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії (п.14 постанови Верховного Суду від 06.02.2023 у справі № 917/243/22).
У поданих представником позивача у судовому засіданні поясненнях при розгляді його заяви про залишення позову без розгляду, останній вказує, що така заява подана з огляду на наявну практику, що сформована Верховним Судом за аналогічними справами, яка свідчить про відсутність підстав для встановлення сервітуту у зв`язку з наявністю договорів про спільну діяльність.
Посилаючись на висновки судів касаційної інстанції щодо спірних правовідносин позивач тим самим сам вказує на безпідставність його позовних вимог у справі №921/316/24. Наведене також випливає із результатів вирішення спорів судами різних інстанцій, зокрема, у справах №907/409/24, №907/407/24, №921/314/24, №921/315/24, №914/972/24, №914/1034/24, №909/557/24, №914/1014/24.
Таким чином, подавши заяву залишення позову без розгляду з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 226 ГПК України позивач усвідомлював ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням ним таких процесуальних дій, в т.ч. передбачених частиною п`ятою статті 130 ГПК України.
Отже, компенсація витрат позивачем за надану правничу допомогу відповідачу при залишенні позову без розгляду здійснюється з дотриманням загальних процесуальних гарантій щодо розподілу судових витрат за наслідком розгляду спору по суті, з дотриманням вимог, передбачених частиною п`ятою статті 126, частиною восьмою статті 129 ГПК України.
Відповідно до частини вісім статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Докази понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката надані суду в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 129 ГПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (Постанова ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Як слідує із матеріалів справи, 16.04.2024 між ТОВ "Євротранстелеком" (Клієнт) та адвокатом Хитрук Н.І. (Адвокат), був укладений договір №16/04/24-1 про надання правової допомоги, згідно із п.п.1.1 якого Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу Клієнту у обсягах, визначених додатками до цього договору.
Відповідно до п.п. 3.1, 3.6 цього договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Сторони домовились, що розмір гонорару встановлюється сторонами на підставі додатків до договору.
Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 15.04.2025 (п.4.1).
Сторони 22.05.2024 уклали Додаткову угоду №12 до Договору про надання правової допомоги №16/04/24-1, відповідно до пункту 4 якої погодили такий попередній розрахунок розміру гонорару адвоката: ознайомлення з матеріалами справи, правовий аналіз матеріалів справи, збирання доказів по справі (6 годин) 12 000 грн; підготовка відзиву на позовну заяву (10 годин) 20 000 грн; підготовка заперечення на відповідь на відзив (3 години) 6 000 гривень.
У пунктах 5 та 6 цієї додаткової угоди сторони погодили, що вартість участі у кожному судовому засіданні у справі становить 2 500 грн. Плата за участь у судовому засіданні стягується незалежно від того чи фактично відбулось судове засідання, окрім випадків, якщо таке засідання не відбулось із вини Адвоката. Остаточний перелік послуг Адвоката визначається сторонами за результатами наданих послуг на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та розрахунку розміру винагороди Адвоката.
В подальшому, 13.03.2025 сторони уклали Додаткову угоду №2, відповідно до п. 1. якої погодили внести зміни до п.4.1. Договору та викласти його в наступній редакції: "Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 15.04.2026".
Між Клієнтом та Адвокатом складено та підписано 22.12.2025 Акт приймання-передачі наданих послуг №28 на суму 33 000 грн.
Згідно Додаток № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг №28 Адвокат надав, а Клієнт прийняв такі послуги правової допомоги на суму 33 000 грн, а саме:
- підготовка відзиву на позовну заяву у справі №921/316/24 (2 години) 4 000 грн;
- підготовка заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву у справі №921/316/24 (1 година) 2 000 грн;
- підготовка письмових пояснень у справі №921/316/24 від 27.08.2024 на виконання протокольної ухвали суду від 14.08.2024 щодо надання письмових пояснень сторін про можливість призначення судової експертизи (2 година) 4 000 грн;
- підготовка повідомлення про відсутність матеріалів у електронній справі та письмових пояснень щодо сформованої позиції Верховного Суду по аналогічним справам з долученням відповідних доказів від 03.11.2025 (3 години) 6 000 грн;
- підготовка клопотання про виклик експерта в судове засідання з долученням відповідних доказів від 06.11.2025 (1 година) 2 000 грн;
- участь у судовому засіданні 17.06.2024 - 2 500 грн;
- участь у судовому засіданні 14.08.2024 - 2 500 грн;
- участь у судовому засіданні 11.09.2024 - 2 500 грн;
- участь у судовому засіданні 19.11.2024 - 2 500 грн;
- участь у судовому засіданні 10.12.2025 - 2 500 грн;
- участь у судовому засіданні 22.12.2025 - 2 500 грн.
Відповідачем також долучено: рішення Ради адвокатів Харківської області № 13/1/17 від 21.07.2021; платіжну інструкцію №6100 від 22.12.2025 про сплату відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 33 000 грн.
Наведені вище докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Практична реалізація принципу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 910/8510/21.
Згідно з положеннями частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, відповідно до наведених норм для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Водночас у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Так, в ході розгляду цього спору, судом залишено без задоволення клопотання Товариства про виклик експерта в судове засідання від 06.11.2025, а відтак суд не вбачає підстав для відшкодування витрат адвокату за його подання в сумі 2000 грн.
Зокрема суд погоджується із твердженням про те , що обставини справи № 921/316/24 схожі до тих, що досліджувалися судами у справах №907/409/24, №907/407/24, №921/314/24, №921/315/24, №914/972/24, № 914/1034/24, № 909/557/24, №914/1014/24. У всіх цих провадженнях предмет позову був однаковим встановлення земельного сервітуту, а відмінності полягали лише в кадастрових номерах земельних ділянок. Тому адвокат відповідача був обізнаний із нормативними актами та судовою практикою, що регулюють відповідні спірні правовідносини. Отже, у нього не було об`єктивної необхідності формувати правову позицію в кожній справі заново, а достатньо було адаптувати вже готові документи до конкретного об`єкта спору.
Посилання представниці відповідача на те, що ці позови не є ідентичними, з огляду на те, що кожна конкретна справа вимагала детальної підготовки, оскільки мала принципове значення для ТОВ "Євротранстелеком", а обсяг доказів, що долучався до матеріалів справи відрізнявся в частині документації не заперечуються судом, однак дослідження таких доказів не призвело до формування різних правових позицій у справах та як наслідок значної витрати часу на написання відзиву на позов та заперечення.
Крім того, суд вважає, що не відповідають критерію реальної вартості (6 000 грн) та витраченого часу - 3 години заявлені відповідачем витрати за подання письмового повідомлення від 03.11.2025, оскільки зміст зазначеного повідомлення зводиться до цитування окремих висновків постанов Верховного Суду без будь-якого самостійного юридичного аналізу. Постанови, на які посилається відповідач, є загальнодоступними в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а отже, як суд, так і інші учасники справи мали можливість ознайомитись із ними самостійно.
Крім того, суд зазначає, що сукупна тривалість судових засідань у цій справі становила 2 год 47 хв, при цьому засідання 10.12.2025 та 22.12.2025 тривали лише по 5 хвилин, а тому, сума витрат на професійну правничу допомогу за участь адвоката у судових засіданнях у розмірі 2 500 грн за кожне є непропорційною до витраченого часу за кожне судове засідання.
Також суд відхиляє, як необґрунтовані посилання представника відповідача на рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Харківської області № 13/1/17 від 21.07.2021, оскільки таке рішення за своєю юридичною природою носить рекомендаційний характер, про що в ньому і вказано, та до наданих у даній справі адвокатських послуг жодного стосунку не має.
Водночас суд враховує, що адвокат відповідача надавала змістовні, мотивовані, та вичерпні пояснення з питань, що виникали в ході розгляду справи.
Ураховуючи викладене, взявши до уваги клопотання позивача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та принципи реальності, співмірності та розумності судових витрат, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на позивача витрат на правничу допомогу відповідача частково, а саме в розмірі 15 500 грн, що становить 50% від суми витрат на правничу допомогу . У задоволенні решти вимог суд відмовляє.
На підставі наведеного, ст.ст.123, 126, 129, 221, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
1. Заяву задовольнити частково.
3. У решті заяви відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України до Західного апеляційного господарського суду. Повну додаткову ухвалу складено 20.01.2026.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко