ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 921/341/24(921/275/25)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Огороднік К.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 (колегія суддів у складі: Панова І.Ю. - головуюча, Зварич О.В., Якімець Г.Г.)

та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 01.08.2025 щодо забезпечення позову (суддя Хома С.О.)

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 (колегія суддів у складі: Панова І.Ю. - головуюча, Зварич О.В., Якімець Г.Г.)

та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2025 про скасування заходів забезпечення позову (суддя Чопко Ю.О.)

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 (колегія суддів у складі: Панова І.Ю. - головуюча, Зварич О.В., Якімець Г.Г.)

та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14.08.2025 щодо зустрічного забезпечення позову у справі №921/341/24(921/275/25) (суддя Боровець Я.Я.)

у справі №921/341/24(921/275/25)

за позовом Акціонерного товариства "Укрнафта"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі Сток"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Каратойл"; 3) Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

про визнання недійсними договорів та стягнення 167203970,30 грн

в межах справи №921/341/24

за заявою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі Сток"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад заяви про забезпечення позову та судових рішень, ухвалених за результатом її розгляду

1. У травні 2025 року Акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - АТ "Укрнафта") звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі Сток" (далі - ТОВ "Енерджі Сток"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Каратойл" (далі - ТОВ "Каратойл") та Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (далі - АТ "НЗФ") про:

- визнання недійсним укладеного між ТОВ "Енерджі Сток" та АТ "НЗФ" договору про надання поворотної фінансової допомоги від 14.06.2022 №ЕС2206/1-Ф на суму 210000000,00 грн;

- визнання недійсним укладеного між ТОВ "Енерджі Сток" та ТОВ "Каратойл" договору відступлення права вимоги від 24.05.2023 №В6-2301 на суму 107003970,30 грн;

- визнання недійсним укладеного між ТОВ "Енерджі Сток" та ТОВ "Каратойл" договору відступлення права вимоги від 24.05.2023 №В6-2601 на суму 60200000,00 грн;

- стягнення з АТ "НЗФ" на користь ТОВ "Енерджі Сток" грошових коштів за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 14.06.2022 №ЕС2206/1-Ф у розмірі 167203970,30 грн та судових витрат.

2. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 27.05.2025 відкрито провадження у справі №921/341/24(921/275/25) в межах справи №921/341/24 про банкрутство ТОВ "Енерджі Сток" за правилами загального позовного провадження.

3. У липні 2025 року АТ "Укрнафта" звернулося до господарського суду з заявою про забезпечення позову, в якій, крім іншого, просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти АТ "НЗФ" в межах суми 167203970,30 грн, які знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі, але не виключно: НОМЕР_1 відкритий в Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України" (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г); НОМЕР_2 відкритий в Акціонерному товаристві "Банк Кредит Дніпро" (, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32); НОМЕР_3 відкритий в Акціонерному товаристві "Акцент-Банк" (, адреса: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11).

4. Заява обґрунтована тим, що предметом спору у справі є, зокрема, стягнення з АТ "НЗФ" грошових коштів за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 14.06.2022 №ЕС2206/1-Ф у розмірі 167203970,30 грн, тобто предмет забезпечення пов`язаний з предметом спору.

5. Додатково заявник вказує, що на засідання правління АТ "НЗФ" було прийнято рішення про надання згоди правлінню товариства на укладання додаткової угоди до договору від 16.12.2016 між АТ "НЗФ" та Акціонерним товариством "Криворізький залізорудний комбінат" (далі - АТ "Кривбасзалізрудком"), за якою подовжено строк повернення фінансової допомоги до 30.12.2029, при цьому сума договору від 16.12.2016 складає 1211120 тис. грн (один мільярд двісті одинадцять мільйонів сто двадцять тисяч грн 00 коп.), що становить 4,16% вартості активів АТ "НЗФ" (відповідно до останньої фінансової звітності). До складу наглядової ради АТ "Кривбасзалізрудком" входить ОСОБА_1 , яка є афілійованою особою стосовно ОСОБА_2 , який є членом правління АТ "НЗФ". Хоча ОСОБА_2 не брав участі у голосуванні під час засідання правління, вказана обставина свідчить про те, що відповідач-3 відстрочує строки виконання зобов`язань за договором, ціна якого є значною.

6. Також заявник зауважує, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2025 відкрито провадження у справі №904/2684/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Твій постачальник" про визнання банкрутом АТ "Кривбасзалізрудком", а у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація щодо звернення АТ "НЗФ" з заявою про визнання кредиторських вимог до АТ "Кривбасзалізрудком".

7. Окрім цього, на думку заявника, ризики відчуження грошових коштів пов`язані також з тим, що структура власності АТ "НЗФ" складається переважно з компаній-нерезидентів, які зареєстровані на території Республіки Кіпр, у зв`язку з чим АТ "Укрнафта" вважає, що вказана обставина свідчить про наявність ризиків, які пов`язані з можливістю АТ "НЗФ" відчужити на користь третіх осіб грошові кошти, у тому числі у розмірі 167203970,30 грн.

8. Також заявник аргументує, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень АТ "НЗФ" є відповідачем у багатьох судових процесах. Так, відповідно до перелічених заявником судових рішень, які набрали законної сили, загальний розмір заборгованості з АТ "НЗФ" перед контрагентами, який підтверджений судовими рішеннями становить 586355463,78 грн.

9. При цьому, заявник зауважує, що наведений АТ "Укрнафта" перелік рішень суду не є вичерпним, однак на підставі лише зазначеної інформації можна дійти висновку про наявність у АТ "НЗФ" зобов`язань які більш ніж утричі перевищують ціну позову у справі №921/341/24(921/275/25). Вказані обставини негативно впливають на фінансовий стан АТ "НЗФ", у зв`язку з чим АТ "Укрнафта" вбачає ризики також у тому, що навіть за умови задоволення позовних вимог у справі №921/341/24(921/275/25), ТОВ "Енерджі Сток" не зможе стягнути з АТ "НЗФ" грошові кошти у розмірі 167203970,30 грн та задовольнити кредиторські вимоги АТ "Укрнафта".

10. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 01.08.2025, яка залишена без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025, заяву АТ "Укрнафта" про забезпечення позову задоволено; вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти АТ "НЗФ" в межах суми 167203970,30 грн, які знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах.

11. Судові рішення мотивовані тим, що оскільки предметом позову в тому числі є вимоги майнового характеру, судове рішення у разі їх задоволення вимагатиме примусового виконання, а його виконання в майбутньому безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявною у відповідача-3 необхідна сума грошових коштів, а отже такий захід забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах заявленої суми 167203970,30 грн є пов`язаним з предметом позову і зможе забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Стислий виклад заяви про зустрічне забезпечення позову та судових рішень, ухвалених за результатом її розгляду

12. 01.08.2025 АТ "НЗФ" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із заявою про зустрічне забезпечення позову, в якій просить суд зобов`язати АТ "Укрнафта" внести на депозитний рахунок Господарського суду Тернопільської області грошові кошти у розмірі 167203970,30 грн, посилаючись на ст. 141 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

13. В обґрунтування заяви заявник зазначає, що зобов`язання АТ "НЗФ" у сумі 167203970,30 грн є припиненим належним виконанням, у зв`язку з тим, що грошові кошти у розмірі 167203970,30 грн сплачені на рахунок ТОВ "Каратойл". Показники фінансової звітності АТ "НЗФ" спростовують заявлений АТ "Укрнафта" ризик невиконання будь-яких зобов`язань зі сторони АТ "НЗФ". Доводи позивача про виведення коштів через правочин з АТ "Кривбасзалізрудком" не відповідають дійсності, оскільки такий правочин є правомірним та вчинений задовго до оспорюваних у цій справі договорів.

14. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14.08.2025, яка залишена без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025, відмовлено у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення позову.

15. Судові рішення мотивовані тим, що заявником не наведено обставин та не надано доказів, які б свідчили про можливість понесення АТ "НЗФ" збитків у заявленому ним розмірі.

Стислий виклад заяви про скасування заходів забезпечення позову та судових рішень, ухвалених за результатом її розгляду

16. 04.08.2025 АТ "НЗФ" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 01.08.2025.

17. В обґрунтування клопотання АТ "НЗФ" зазначило, що наявними в матеріалах справи доказами спростовуються доводи АТ "Укрнафта" про те, що грошові кошти в розмірі 167203970,30 грн, на які судом першої інстанції накладено арешт, є частиною боргу АТ "НЗФ" перед ТОВ "Енерджі Сток". Останній, на думку заявника, був повністю погашений АТ "НЗФ" на користь належного кредитора - ТОВ "Каратойл". Наведені обставини в повній мірі спростовують передумови для вжиття відповідних заходів забезпечення позову, оскільки документальне підтвердження відсутності боргу АТ "НЗФ" перед ТОВ "Енерджі Сток" спростовує підставу для арешту коштів для забезпечення такого стягнення.

18. У даному випадку АТ "Укрнафта" вправі вимагати виконання грошового зобов`язання на користь ТОВ "Енерджі Сток", у тому числі шляхом вжиття заходів забезпечення позову, виключно від ТОВ "Каратойл", а не від АТ "НЗФ".

19. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2025, яка залишена без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025, відмовлено у задоволенні АТ "НЗФ" про скасування заходів забезпечення позову.

20. Судові рішення мотивовані тим, що наведені відповідачем обґрунтування щодо скасування заходів забезпечення позову фактично зводяться до невизнання позовних вимог, оцінка яких належить до компетенції суду під час розгляду спору у справі.

21. Також господарські суди зазначили, що наведені заявником обставини не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом у цій справі, оскільки заявником не надано відповідних доказів, які б спростовували необхідність у застосуванні таких заходів, а також підтверджували б, що необхідність у таких заходах відпала. Будь-яких інших обставин, які вказують на те, що потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінилися певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджатиме належному виконанню судового рішення не наведено.

Стислий виклад вимог касаційних скарг та узагальнення доводів скаржника

22. АТ "НЗФ" (далі - скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить cкасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 01.08.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви АТ "Укрнафта" про вжиття заходів забезпечення позову.

23. Скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти товариства у сумі 167203970,30 грн, обмежилися формальним посиланням на майновий характер позовних вимог і абстрактну можливість утруднення виконання рішення суду, не встановивши жодних конкретних обставин, які б свідчили про реальний ризик невиконання такого рішення.

24. Скаржник наголошує, що суди фактично виходили з необхідності забезпечення будь-якого позову про стягнення коштів, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову та зводить нанівець вимоги щодо доведення необхідності застосування такого заходу з урахуванням конкретних обставин справи, балансу інтересів сторін і принципу співмірності.

25. На переконання скаржника, судами не було враховано істотні фактичні обставини, зокрема те, що зобов`язання АТ "НЗФ" за договором поворотної фінансової допомоги №ЕС2206/1-Ф від 14.06.2022 було належним чином виконане шляхом повної сплати грошових коштів належному кредитору - ТОВ "Каратойл", якому право вимоги було відступлено первісним кредитором. У зв`язку з цим, відповідно до ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання є припиненим, а заборгованість - відсутньою, що, на думку скаржника, виключає сам предмет забезпечення позову.

26. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, відхиляючи наведені доводи, обмежився твердженням про те, що обґрунтованість позову не підлягає дослідженню на стадії вирішення питання про забезпечення позову. Водночас, за твердженням скаржника, такий підхід є помилковим, оскільки суд зобов`язаний з`ясувати зміст і правові підстави позовних вимог, щоб не допустити застосування заходів забезпечення, які за своїм змістом є тотожними задоволенню позову. У цьому контексті скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.02.2025 у справі №916/4391/24.

27. Крім того, скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог ст. 269 ГПК України, безпідставно відмовившись надати оцінку додатковим доказам, поданим разом з апеляційною скаргою, які підтверджують відсутність заборгованості та факт повного виконання зобов`язань.

28. На думку скаржника, така відмова апеляційного суду у дослідженні додаткових доказів призвела до розгляду справи за неповно встановлених обставин і позбавила скаржника можливості реалізувати право на ефективний судовий захист, що є істотним порушенням норм процесуального права.

29. Скаржник також зазначає, що суди безпідставно визнали наявними ризики невиконання можливого рішення суду, посилаючись на структуру власності товариства, наявність інших судових рішень про стягнення коштів та укладення договорів з іншими суб`єктами господарювання, не оцінивши ці обставини у сукупності з фінансовим станом підприємства, обсягом його активів та реальною платоспроможністю.

30. Крім того, судами не дотримано принципу співмірності заходів забезпечення позову, оскільки накладення арешту на значну суму грошових коштів істотно обмежує господарську діяльність великого промислового підприємства без доведення того, що менш обтяжливі заходи не могли б забезпечити досягнення мети забезпечення позову.

31. У зв`язку з викладеним скаржник вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми ст.ст. 136-139, 269 ГПК України, а також порушено норми процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

32. АТ "НЗФ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить cкасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14.08.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву АТ "НЗФ" про зустрічне забезпечення позову у справі шляхом зобов`язання АТ "Укрнафта" внести на депозитний рахунок Господарського суду Тернопільської області грошові кошти у розмірі 167203970,30 грн.

33. Скаржник вважає необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у застосуванні зустрічного забезпечення позову, яким він просив зобов`язати позивача внести на депозит суду суму, співмірну накладеному арешту.

34. На думку скаржника, суди помилково дійшли висновку, що наведені ним доводи стосуються виключно розгляду справи по суті та не підтверджують ризиків заподіяння збитків. При цьому суди не врахували, що арешт грошових коштів у значному розмірі істотно обмежує господарську діяльність підприємства та сам по собі створює ризик завдання збитків.

35. Скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.07.2023 у справі №911/2797/22, відповідно до якої зустрічне забезпечення спрямоване на забезпечення балансу інтересів сторін, пропорційності та можливості відшкодування збитків відповідача, завданих заходами забезпечення позову.

36. На переконання скаржника, судами неправильно застосовано ст. 141 ГПК України, а також порушено принципи рівності сторін і пропорційності, що призвело до ухвалення необґрунтованих судових рішень.

37. АТ "НЗФ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить cкасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву АТ "НЗФ" про скасування заходів забезпечення позову та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 01.08.2025.

38. Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій формально підійшли до розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, не дослідивши питання співмірності та необхідності подальшого існування арешту грошових коштів.

39. На думку скаржника, судами проігноровано надані докази відсутності заборгованості, зміни фактичних обставин, а також істотний вплив накладеного арешту на діяльність підприємства, яке є критично важливим для економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

40. Скаржник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17.12.2024 у справі №914/2036/24, відповідно до якого неспівмірність заходів забезпечення позову є самостійною підставою для їх скасування, а суд зобов`язаний перевіряти наявність такої неспівмірності під час розгляду відповідного клопотання.

41. На переконання скаржника, судами неправильно застосовано ст. 145 ГПК України, а також порушено норми процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

42. АТ "Укрнафта" подало відзиви на касаційні скарги, в яких просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

43. У відзиві на касаційну скаргу щодо забезпечення позову АТ "Укрнафта" зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди АТ "НЗФ" із самим фактом застосування заходів забезпечення позову та фактично спрямовані на перегляд обґрунтованості позовних вимог, що не входить до предмета перевірки суду на стадії забезпечення позову.

44. Позивач наголошує, що судами попередніх інстанцій встановлено наявність спору між сторонами, майновий характер заявлених вимог та ризик утруднення виконання можливого рішення суду, що відповідає правовим висновкам об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, згідно з якими у спорах про стягнення коштів ризик розпорядження відповідачем своїм майном презюмується і не потребує доведення "очевидних речей".

45. АТ "Укрнафта" заперечує проти доводів скаржника про відсутність заборгованості у зв`язку з виконанням зобов`язань перед третьою особою, зазначаючи, що питання дійсності правочинів, виконання або припинення зобов`язань підлягають дослідженню під час розгляду справи по суті. При цьому реальне виконання правочину не виключає можливості визнання його недійсним як фраудаторного, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18.

46. Позивач також зазначає, що обраний захід забезпечення є співмірним та адекватним, оскільки арешт накладено виключно в межах ціни позову, не позбавляє відповідача права володіння майном та не блокує господарську діяльність у цілому. Посилання скаржника на воєнний стан і фінансові труднощі не спростовують ризиків невиконання рішення суду та не свідчать про порушення балансу інтересів сторін.

47. У відзиві на касаційну скаргу щодо відмови у скасуванні заходів забезпечення позову АТ "Укрнафта" зазначає, що доводи касаційної скарги не містять посилань на виникнення нових обставин, які б свідчили про відпадання потреби у застосуванні заходів забезпечення позову, а фактично повторюють аргументи, наведені при оскарженні ухвали про їх застосування.

48. Позивач звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 у справі №50/790-43/173 розмежував правові підстави для скасування ухвали про забезпечення позову судом вищої інстанції та скасування заходів забезпечення судом, який їх застосував, у зв`язку з відпаданням потреби в них. На думку АТ "Укрнафта", АТ "НЗФ" не довело наявності жодної з таких підстав.

49. АТ "Укрнафта" заперечує проти тверджень про неспівмірність заходів забезпечення, зазначаючи, що відповідач не надав доказів реальних збитків або неможливості здійснення господарської діяльності саме внаслідок арешту коштів у межах суми позову. Наявність значних активів, на які посилається сам скаржник, навпаки свідчить про відсутність критичних негативних наслідків від застосованих заходів.

50. Отже, позивач вважає, що суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у скасуванні заходів забезпечення позову, а доводи касаційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

51. У відзиві на касаційну скаргу щодо відмови у зустрічному забезпеченні АТ "Укрнафта" зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано положення ст. 141 ГПК України, оскільки АТ "НЗФ" не довело наявності ризиків завдання йому збитків унаслідок застосування заходів забезпечення позову, що є обов`язковою умовою для застосування зустрічного забезпечення.

52. Позивач наголошує, що доводи скаржника щодо фінансових труднощів та можливого блокування діяльності не підтверджені належними та допустимими доказами, а наведені самим відповідачем дані фінансової звітності свідчать про значне перевищення активів над зобов`язаннями.

53. АТ "Укрнафта" також зазначає, що питання співмірності та адекватності заходів забезпечення позову не є предметом розгляду при вирішенні питання про зустрічне забезпечення, оскільки такі критерії оцінюються судом під час застосування первинних заходів забезпечення, а не при розгляді заяви відповідача про зустрічне забезпечення.

54. З огляду на викладене, позивач вважає, що суди обґрунтовано відмовили у застосуванні зустрічного забезпечення, а доводи касаційної скарги спрямовані на переоцінку встановлених судами фактичних обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

55. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час розгляду заяви про забезпечення позову, заяви про відмову у зустрічному забезпеченні та клопотання щодо скасування заходів забезпечення позову.

Щодо заяви про забезпечення позову

56. Статтею 136 ГПК України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

57. Верховний Суд зазначає, що правові висновки щодо застосування ст.ст. 136, 137 ГПК України у контексті мети та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі №910/1686/24, від 26.08.2024 у справі №922/1454/24, від 15.09.2025 у cправі №910/6393/25, від 08.10.2025 у справі №907/609/25 тощо.

58. Метою заходу забезпечення є підтримання "status quo", поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору.

59. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

60. Верховний Суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 також висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

61. При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №925/1459/23, від 06.06.2024 у справі №910/17599/23, від 24.05.2023 у справі №906/1162/22, від 29.06.2023 у справі №925/1316/22.

62. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

63. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду тощо.

64. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії тощо.

65. Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

66. Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

67. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

68. Як зазначалося вище, предметом позову у цій справі є в тому числі вимога майнового характеру про стягнення з відповідача-3 грошових коштів у розмірі 167203970,30 грн.

69. Як обґрунтовано дійшли висновку суди попередніх інстанцій, виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.

70. При цьому суди попередніх інстанцій врахували, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки такі грошові кошти фактично перебувають у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

71. Можливість накладення арешту на грошові кошти відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

72. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника (таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22).

73. Разом з тим, характер спору про стягнення грошових коштів зумовлює об`єктивний ризик утруднення виконання можливого рішення суду у зв`язку з можливістю вільного розпорядження відповідачем своїми коштами до ухвалення рішення у справі. Водночас це не означає автоматичного задоволення будь-якої заяви про забезпечення позову, оскільки суд зобов`язаний перевірити наявність спору, зв`язок між обраним заходом і предметом позову, співмірність втручання та дотримання балансу інтересів учасників справи.

74. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).

75. Верховний Суд неодноразово наголошував (у т.ч. у постановах від 09.12.2020 у справі №910/9400/20, від 21.12.2020 у справі №910/9627/20) на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

76. Вирішуючи питання щодо доцільності забезпечення позову, суди попередніх інстанцій врахували, що між сторонами існує спір щодо стягнення грошових коштів у заявленому розмірі, а виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у відповідача грошових коштів.

77. Оскільки предметом спору є, крім іншого, майнова вимога про стягнення з відповідача-3 на користь позивача суми у розмірі 167203970,30 грн, тому обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на грошові кошти АТ "НЗФ" у межах ціни позову за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 14.06.2022 №ЕС2206/1-Ф, який в тому числі оспорюється позивачем як фраудаторний, тобто є предметом спору, є співмірним із позовними вимогами, не перешкоджає господарській діяльності відповідача-3, а також не порушує права інших осіб та є тимчасовим до вирішення спору по суті.

78. Верховний Суд виходить з того, що у справах майнового характеру про стягнення значної суми грошових коштів ризик утруднення виконання рішення суду полягає, зокрема, у можливості вільного розпорядження відповідачем грошовими коштами до моменту ухвалення рішення у справі. Саме з урахуванням цього суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення щодо необхідності застосування тимчасового заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову.

79. Доводи скаржника про відсутність заборгованості, припинення зобов`язання або фінансову спроможність відповідача фактично спрямовані на заперечення обґрунтованості позовних вимог та переоцінку встановлених судами фактичних обставин. Водночас при вирішенні питання про забезпечення позову суд не вирішує спір по суті та не надає остаточної оцінки правам і обов`язкам сторін, а перевіряє лише наявність процесуальних передумов для вжиття відповідного заходу.

80. У цьому ж контексті Верховний Суд відхиляє доводи касаційних скарг про порушення апеляційним судом вимог ст. 269 ГПК України. Відповідно до частини третьої цієї статті додаткові докази приймаються судом апеляційної інстанції лише за умови обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від сторони, а також за умови їх значущості для предмета апеляційного перегляду.

81. Як убачається з матеріалів апеляційного провадження, скаржник, посилаючись на додаткові докази, не навів належного обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. За таких умов відсутні підстави вважати, що неприйняття (або ненадання окремої оцінки) зазначеним доказам саме по собі свідчить про порушення судом апеляційної інстанції приписів ст. 269 ГПК України.

82. Крім того, навіть з урахуванням змісту доказів, на які посилається скаржник (фінансова спроможність, наявність активів, загальні відомості про фінансовий стан), вони не усувають процесуальної підстави застосування забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів, оскільки забезпечення позову застосовується, зокрема, з огляду на об`єктивну можливість вільного розпорядження відповідачем грошовими коштами до завершення розгляду справи по суті, а не виключно з огляду на формальну платоспроможність.

83. Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 17.02.2025 у справі №916/4391/24 Верховний Суд відхиляє як такі, що не підтверджують доводів касаційної скарги з огляду на відмінність предмета спору, характеру заявлених позовних вимог та змісту застосованого заходу забезпечення позову.

84. У справі №916/4391/24 предметом судового контролю було застосування забезпечення у спорі немайнового характеру (про визнання недійсним договору оренди), а вжиті апеляційним судом заходи фактично полягали у забороні виконання договору та/або встановленні таких обмежень, які за своїм змістом створювали перешкоди для реалізації прав та виконання обов`язків сторін за правочином, правомірність якого презюмується (ст. 204 ЦК України), що Верховний Суд оцінив з урахуванням ч. 11 ст. 137 ГПК України (неприпустимість заходів, тотожних задоволенню позовних вимог/передчасному вирішенню спору), а також принципу обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України).

85. Натомість у цій справі заявлене забезпечення позову має інший зміст, оскільки застосований захід спрямований на гарантування реального та ефективного виконання можливого рішення суду / збереження майнової маси / підтримання status quo, не підміняє собою вирішення спору по суті та не містить ознак тотожності задоволенню позовних вимог у розумінні ч. 11 ст. 137 ГПК України.

86. Крім того, правовий висновок у справі №916/4391/24 сформульовано за конкретних обставин, коли апеляційний суд, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не навів належного обґрунтування доказами ані ризиків ускладнення ефективного захисту, ані зв`язку між конкретними заборонами та предметом позову, що й стало підставою для скасування апеляційного рішення. У цій справі суди попередніх інстанцій, навпаки, виходили з установлених обставин і надали оцінку співмірності, адекватності та зв`язку заходу забезпечення з предметом спору, а доводи скаржника зводяться до переоцінки цієї оцінки.

87. Отже, наведена постанова Верховного Суду у справі №916/4391/24 не є такою, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі, оскільки її висновки стосуються ситуації, де забезпечення позову фактично зупиняло виконання правочину у немайновому спорі та мало ознаки передчасного вирішення спору, тоді як у цій справі забезпечувальні заходи мають іншу мету, інший характер і не порушують приписів ч. 11 ст. 137 ГПК України.

88. Додатково Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція).

89. Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Горнсбі проти Греції" (рішення від 19.03.1997) зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

90. Також у рішенні ЄСПЛ від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Конвенцією, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

91. Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам ЄСПЛ.

92. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, та наявний зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову і предметом спору, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а тому немає підстав для задоволення касаційної скарги.

93. Доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій положень ст.ст. 136, 137, 269 ГПК України не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних ухвали та постанови, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин. Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Щодо клопотання про скасування заходів забезпечення позову

94. Відповідно до ч. 1 ст. 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

95. Верховний Суд виходить з того, що процесуальна мета та предмет судового контролю при розгляді заяви про скасування забезпечення позову є відмінними від предмета перевірки при первинному застосуванні заходів забезпечення. Якщо первинно суд перевіряє наявність умов, передбачених ст.ст. 136, 137 ГПК України (зокрема, достатньо обґрунтоване припущення щодо ризику утруднення виконання рішення або утруднення ефективного захисту), то при вирішенні питання про скасування забезпечення суд з`ясовує, чи відпали підстави, які зумовили застосування забезпечення, чи настали нові істотні обставини, що змінюють оцінку ризиків, або чи забезпечення внаслідок розвитку процесу стало непропорційним (надмірним) порівняно з його процесуальною метою.

96. Отже, тягар доведення обставин, які є підставою для скасування забезпечення позову, покладається на заявника. Для задоволення такої заяви недостатньо повторення аргументів щодо відсутності порушення прав позивача чи незгоди з первинною ухвалою про забезпечення позову, оскільки ці доводи фактично спрямовані на повторний перегляд питання про застосування забезпечення, а не на встановлення того, що забезпечення втратило актуальність унаслідок зміни фактичних обставин.

97. Як убачається з матеріалів справи та мотивів судів попередніх інстанцій, заявник про скасування заходів забезпечення позову не навів та не підтвердив належними доказами, що після застосування забезпечення настали такі зміни, які усунули б ризики, з якими закон пов`язує його існування, зокрема не довів, що: (1) обставини, які обґрунтовували забезпечення, припинили існування; або (2) виникли нові обставини, які гарантують ефективний захист прав позивача без забезпечувальних обмежень; або (3) застосований захід став надмірним чи таким, що істотно порушує баланс інтересів, блокуючи господарську діяльність.

98. Посилання заявника на фінансову спроможність, добросовісність поведінки або на загальні міркування щодо відсутності наміру відчуження (розпорядження) майна/коштів, самі по собі не можуть розцінюватися як докази відпадання підстав забезпечення, оскільки забезпечення позову спрямоване не на "покарання" сторони, а на процесуальне гарантування реальної дієвості судового захисту, і оцінка ризику стосується не лише намірів заявника, а й об`єктивної можливості зміни фактичного стану речей до завершення розгляду спору.

99. Також Верховний Суд враховує, що при розгляді заяви про скасування забезпечення оцінюється не абстрактна "незручність" заходу для відповідача, а його співмірність та фактичні наслідки. Доводи про втручання у господарську діяльність повинні бути підтверджені конкретними доказами того, що забезпечення позову створює надмірні та непропорційні наслідки (зокрема, блокує критичні платежі, унеможливлює виконання обов`язкових зобов`язань, призводить до істотних втрат тощо). Натомість матеріали справи не містять доказів, що забезпечення позову у цій справі фактично унеможливило діяльність заявника або призвело до наслідків, які виходять за межі тимчасового процесуального обмеження, необхідного для досягнення мети забезпечення.

100. Натомість у цій справі суди попередніх інстанцій, відмовляючи у скасуванні забезпечення, виходили з того, що заявник не довів зміни обставин, які б свідчили про втрату забезпеченням своєї процесуальної мети, і не надав доказів непропорційності забезпечення. За таких умов суди діяли в межах наданих їм процесуальних повноважень, а ухвалені ними рішення відповідають завданню забезпечення позову як тимчасового засобу гарантування ефективності судового захисту.

101. Отже, доводи касаційної скарги в частині скасування ухвали від 11.08.2025 та постанови від 05.11.2025 не підтверджують неправильного застосування судами норм процесуального права і зводяться до повторної оцінки доцільності забезпечення позову, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до ст. 300 ГПК України.

102. Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 17.12.2024 у справі №914/2036/24 не спростовує висновків судів попередніх інстанцій у цій справі.

103. Верховний Суд виходить з того, що предмет судового контролю при первинному застосуванні забезпечення позову (зокрема, оцінка умов ст.ст. 136, 137 ГПК України та співмірності обраного заходу) відрізняється від предмета розгляду клопотання про скасування забезпечення позову за ст. 145 ГПК України, коли суд перевіряє, чи відпали підстави забезпечення, чи настали нові істотні обставини або чи забезпечення стало надмірним/непропорційним унаслідок розвитку процесу та фактичних обставин.

104. Отже, загальні підходи до співмірності та балансу інтересів, сформульовані у практиці Верховного Суду щодо первинного застосування забезпечення, не підміняють собою необхідності доведення заявником підстав саме для скасування забезпечення позову у порядку ст. 145 ГПК України, зокрема - відпадання потреби у забезпеченні, появи нових обставин або наявності підтверджених доказами непропорційних наслідків від подальшої дії забезпечення.

105. У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що заявник не довів наявності обставин, які відповідно до ст. 145 ГПК України зумовлюють скасування забезпечення позову, а доводи касаційної скарги зводяться до повторного оспорювання доцільності первинного забезпечення, що не є належною підставою для його скасування у вказаному процесуальному порядку.

Щодо заяви про зустрічне забезпечення позову

106. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ГПК України суд може зобов`язати особу, за заявою якої вжито заходи забезпечення позову, надати зустрічне забезпечення з метою гарантування відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені такими заходами забезпечення.

107. Метою зустрічного забезпечення є співмірне вжиття судом заходів, спрямованих на забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача відповідно до ст. 146 ГПК України, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Інститут зустрічного забезпечення спрямований на реалізацію таких основних засад господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та пропорційність, адже забезпечення позову певною мірою обтяжує відповідача і у випадку незадоволення вимог позивача зустрічне забезпечення гарантує можливість відшкодувати збитки.

108. За положенням ч. 2 ст. 141 ГПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснене шляхом: 1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; 2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

109. За правовою природою зустрічне забезпечення є процесуальною гарантією компенсаційного характеру, а не способом вирішення спору по суті чи формою перевірки обґрунтованості позовних вимог. При цьому суд має оцінити, чи доведено реальну ймовірність понесення збитків саме внаслідок вжиття заходів забезпечення позову та розмір потенційних збитків, а також співмірність заявленої суми зустрічного забезпечення характеру та наслідкам забезпечувальних заходів.

110. Звертаючись до Господарського суду Тернопільської області із заявою про зустрічне забезпечення, АТ "НЗФ" просило зобов`язати АТ "Укрнафта" внести на депозитний рахунок суду грошові кошти, які дорівнюють сумі арешту, посилаючись на ст. 141 ГПК України.

111. Разом з тим, аналіз змісту поданої заяви свідчить, що наведені заявником доводи фактично зводяться до тверджень про припинення зобов`язання належним виконанням; оцінки фінансового стану АТ "НЗФ"; заперечення ризиків, на які посилався позивач при зверненні із заявою про забезпечення позову; аргументації щодо правомірності господарських правочинів, які є предметом спору.

112. Наведені обставини, навіть у разі їх підтвердження, не стосуються предмета доказування при вирішенні питання про зустрічне забезпечення, оскільки не свідчать про наявність збитків або реальної загрози їх виникнення; те, що такі збитки можуть бути спричинені саме внаслідок дії заходів забезпечення позову, а не внаслідок господарського спору як такого.

113. Верховний Суд звертає увагу, що зустрічне забезпечення не є інструментом перевірки правильності чи помилковості забезпечення позову, не спрямоване на нівелювання ризиків, які стали підставою для його застосування, і не може використовуватися як альтернатива заяві про скасування заходів забезпечення позову в порядку ст. 145 ГПК України.

114. Сам по собі факт накладення арешту на грошові кошти у межах ціни позову не є підставою для покладення на позивача обов`язку внести на депозит суду ідентичну суму: зустрічне забезпечення має компенсаційну природу та вимагає доведення реальних (ймовірних) збитків і їх орієнтовного розміру.

115. За таких обставин доводи заявника є декларативними, ґрунтуються на припущеннях та фактично спрямовані на оцінку матеріально-правових відносин сторін, що виходить за межі правової природи інституту зустрічного забезпечення.

116. Отже, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі відсутні правові та фактичні підстави для застосування зустрічного забезпечення, а тому відмова у задоволенні заяви АТ "НЗФ" є законною та обґрунтованою.

117. Верховний Суд зауважує, що вимога АТ "НЗФ" формально відповідає способу зустрічного забезпечення за формою, передбаченому ст. 141 ГПК України, однак не підтверджена доказами можливих збитків, не містить обґрунтування їх розміру, тобто необґрунтоване за підставами.

118. Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 28.07.2023 у справі №911/2797/22 не спростовує висновків судів попередніх інстанцій у цій справі.

119. Наведена судова практика розкриває загальне призначення зустрічного забезпечення як процесуальної гарантії компенсаційного характеру, спрямованої на забезпечення балансу інтересів сторін та можливості відшкодування відповідачу збитків, які можуть бути спричинені заходами забезпечення позову. Водночас застосування зустрічного забезпечення у кожній конкретній справі потребує встановлення судом реальної ймовірності заподіяння таких збитків саме внаслідок вжитих заходів забезпечення позову та хоча б орієнтовного обґрунтування їх розміру.

120. У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що заява АТ "НЗФ" про зустрічне забезпечення не містить належного обґрунтування ймовірних збитків від забезпечення позову, не підтверджена доказами їх можливого виникнення та розміру, а наведені у заяві доводи здебільшого стосуються заперечення позовних вимог і обставин спору по суті. За таких умов підстав для висновку про неправильне застосування судами ст. 141 ГПК України не вбачається.

121. Отже, доводи касаційних скарг не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до незгоди з установленими судами обставинами та спроби їх переоцінки, що відповідно до ст. 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

122. Звертаючись з касаційними скаргами, скаржник не довів неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваних постанов та ухвал.

123. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційних скарг та залишення без змін оскаржуваних судових рішень.

Судові витрати

124. У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційні скарги без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 01.08.2025 щодо забезпечення позову у справі №921/341/24(921/275/25) залишити без змін.

3. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2025 про скасування заходів забезпечення позову у справі №921/341/24(921/275/25) залишити без змін.

4. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14.08.2025 щодо зустрічного забезпечення позову у справі №921/341/24(921/275/25) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді С. Жуков

К. Огороднік