ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Справа № 906/1165/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Тимошенко О.М. , суддя Миханюк М.В.

при секретарі судового засідання Кушніруку Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Малинський деревопереробний комплекс

до Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича

про стягнення 865477,90 грн

за участю представників:

позивача - Фещенко Р.В. (поза межами приміщення суду);

відповідача не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю Малинський деревопереробний комплекс до Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича. Стягнуто з відповідача на користь позивача: 655060,00 грн - основний борг; 58415,63 грн - 3% річні; 152002,27 грн - інфляційні; 12982,17 грн - судовий збір. Ухвалено: органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, починаючи з 27.08.2025 та до моменту виконання рішення, нарахувати 3% річних за формулою: С х 3% х Д : К : 100, де: С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Яворський Артур Іванович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Апелянт не погоджується з тим, що позов розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги частин третьої-п`ятої статті 12, статті 247, 249, 250 ГПК України. Хоча ціна позову у розмірі 865477,90 грн не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, але за змістом та обсягом наданих позивачем доказів та з урахуванням характеру спірних правовідносин справа №906/1165/25 помилково віднесена судом першої інстанції до категорії справ незначної складності, а тому не може бути малозначною справою. У позовній заяві не вказано жодного обґрунтування про наявність підстав для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з огляду на ціну позову, не заявлено клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження як це вимагає стаття 249 ГПК України, суд першої інстанції взагалі не надав відповідачу можливості подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що є порушенням його права на захист. Вказане вважає підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Крім цього апелянт зазначає, що позивач не надав жодного доказу про те, що відповідач надсилав позивачу замовлення на поставку товару у кількості, що вказана останнім у його позовній заяві і доданих до неї документах. Всупереч вимог пункту 1.2. договору позивач не надав жодного рахунку-фактури, який з огляду на зміст пункт 2.2. договору є підтвердженням того, що продавець прийняв до виконання замовлення покупця. Таким чином, за відсутності рахунків-фактур докази про те, що відповідач замовляв у позивача товар у тій кількості та у тій вартості, що є предметом спору, - відсутні.

Звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні такі докази на підтвердження отримання товару як накладні на отримання товару підписані покупцем (відповідачем). Відтак, за відсутності таких доказів у відповідача немає обов`язку оплачувати товар, який він фактично не отримував від позивача. Крім того, жодна з копій товарно-транспортних накладних взагалі не підписана відповідальною особою (перевізником або водієм). Таким чином, позивач не довів факт поставки товару відповідачу, а тому обов`язок оплати непоставленого товару у відповідача відсутній.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи №906/1165/25 немає жодного доказу, який підтверджує обставини про те, що позивач повідомляв відповідача про факт завантаження товару. За відсутні доказів повідомлення відповідача про факт завантаження товару прострочення щодо його оплати відбутися не може, оскільки початок перебігу строку прострочення виконання боржником зобов`язання не настало. Покупець не може вважатися таким, що прострочив строки оплати продавцю до того часу, поки продавець не повідомить покупця про подію - факт завантаження товару на транспортний засіб. Отже, за відсутності такого повідомлення покупця з боку продавця прострочення покупця не настає, тому підстава для нарахування сум за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України відсутня.

Також стверджує, що позовна заява не містить обґрунтування необхідності зазначення про нарахування відсотків до моменту виконання рішення, а тому враховуючи обставини справи, в суду першої інстанції не було підстав для зазначення у резолютивній частині рішення про нарахування 3% річних у відповідності до положень частини 10 статті 238 ГПК України.

На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Малинський ДПК».

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/1165/25 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В.

Листом від 01.12.2025 матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

09.12.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 - залишено без руху.

19.12.2025 до суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків до якої долучено докази сплати судового збору в розмірі 19473,26 грн.

Розпорядженням в.о.керівника апарату суду від 19.12.2025, у зв`язку із перебуванням судді Коломис В.В. у відрядженні з 18.12.2025 по 20.12.2025 включно та головуючого судді Саврія В.А. у відпустці з 22.12.2025 по 02.01.2026 включно, призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/1165/25.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/1165/25 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В., суддя Тимошенко О.М.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2025 поновлено Фізичній особі-підприємцю Яворському Артуру Івановичу строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 19.01.2026 об 14:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м.Рівне, вул.Яворницького, 59, у залі судових засідань №4. Запропоновано позивачу у строк до 09.01.2026 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу.

07.01.2026 через систему "Електронний суд" представник ТОВ "Малинський деревопереробний комплекс" подав письмовий відзив на апеляційну скаргу.

Позивач вважає, що суд правильно застосував положення статті 12 ГПК України щодо визначення цієї справи малозначною. Звертає увагу, що відповідач не подав клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в строк встановлений судом для подання відзиву. Також відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву.

Звертає увагу, що в якості доказів на підтвердження здійснення поставок товару фізичній особі-підприємцю Яворському А.І. позивач до позовної заяви надав наступні докази: 1) договір купівлі-продажу №28-11/22Т від 28.11.2022 року; 2) видаткові накладні; 3) платіжні інструкції; 4) договір транспортного обслуговування від 01.06.2021 №01/062021УД; 5) товарно-транспортні накладні; 6) акти здачі-приймання робіт (надання послуг). При цьому, відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, а також не подав жодних доказів на спростування позовних вимог ТОВ «Малинський деревопереробний комплекс».

Зазначає, що всі замовлення на поставку товару відповідач надавав позивачу в усній формі на номер телефону вказаний у договорі. Отже, позивач не міг надати суду в якості доказу замовлення відповідача на товар, оскільки останній не надсилав позивачу замовлень у письмовій формі.

Разом з тим, слід врахувати, що кожна з доданих до позовної заяви видаткових накладних містить кількість і вартість замовленого відповідачем товару, а підпис та відтиск печатки ФОП Яворського А.І. вказує на відсутність з його сторони претензій до продавця щодо кількості та якості поставленого товару. Не надання в якості доказів до позовної заяви рахунків-фактур на оплату товару, не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату поставленого товару.

Звертає увагу, що кожна з доданих до позовної заяви в якості доказу видаткова накладна містить обов`язкові реквізити, а також у них здійснено посилання на договір (№28-11/22Т від 28.11.2022) на підставі якого між позивачем та відповідачем здійснювались господарські операції з купівлі-продажу товару (паливної тріски), і яким визначені зобов`язання сторін

Відповідач у апеляційній скарзі не заперечує відповідності доданих до позовної заяви видаткових накладних вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Вважає помилковим твердження апелянта, що документ, який підтверджує отримання ФОП Яворським А.І. товару від ТОВ «Малинський деревопереробний комплекс», повинен мати назву накладна на отримання товару, а не видаткова накладна.

На підставі викладеного позивач просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича, а рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 залишити без змін.

19.01.2026 від представника Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича адвоката Городок Яни Володимирівни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представниця як адвокат задіяна на слідчих діях.

У судовому засіданні 19.01.2026 представник позивача зазначив про можливість розгляду справи у даному судовому засіданні.

Розглянувши клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 11, 12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Однак, саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні заявником обґрунтовано не було.

Також, адвокат Городок Яна Володимирівна не надала жодних доказів, що вона задіяна на слідчих діях.

При цьому, позиція скаржника викладена безпосередньо у апеляційній скарзі.

Враховуючи, що судом вчинено всі необхідні дії для завчасного та належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, враховуючи те, що позиція апелянта викладена безпосередньо у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

У судовому засіданні 19.01.2026 представник позивача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича, а рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 залишити без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

28.11.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю Малинський деревопереробний комплекс та Фізичною особою-підприємцем Яворським Артуром Івановичем було укладено договір купівлі-продажу №28-11/22Т (а.с.49-52), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору. Під товаром розуміється паливна тріска, одиниця виміру - насипний кубічний метр (н/м3), ціна за одиницю вимiру з ПДВ - 755,60 грн.

Згідно з п.2.1. договору, товар поставляється покупцю на умовах поставки: DАР поставка в місце, назване покупцем. Адреса місця поставки: Житомирська область, Житомирський район, с.Дениші, вул.Набережна, б.1, склад покупця. Умови поставки розуміються у відповідності до торгових правил Iнкотермс 2010.

Як встановлено п.2.3. договору, передача товару здійснюється продавцем у місці поставки за супровідними документами представнику покупця.

Відповідно до п.2.4. договору, підпис уповноваженої особи покупця в накладній на отримання товару є одночасно підтвердженням покупця факту прийому вiд продавця товару по їх кількості та якості.

Як зазначено у п.3.1. договору, продавець продає покупцю товар за договірними цінами. При здійсненні купівлі-продажу партії товару ціни на товар визначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору. Підписання покупцем видаткової накладної означає погодження між сторонами ціни на товар.

Згідно з п.3.2. договору, покупець зобов`язаний розрахуватись за товар по факту, тобто, відразу після завантаження транспортного засобу продавця до моменту перевезення товару на склад покупця. Про факт завантаження уповноважена особа продавця повідомляє покупця телефоном.

Відповідно до п.3.3. договору, розрахунки по даному договору здійснюються шляхом перерахування покупцем суми вартості партії товару в безготівковому порядку в гривнях на банкiвський поточний рахунок продавця, зазначений в даному договорі.

Як передбачено п.3.5. договору, зобов`язання покупця по оплаті за партію товару вважається виконаним в день зарахування грошових коштів на банкiвський рахунок продавця.

Згідно з пунктом 8.1. даний договір набуває чинності з моменту його підписання i діє до 31 грудня 2023 року, а в частині невиконаних сторонами зобов`язань, до моменту повного та належного їх виконання. У випадку, якщо протягом 30 (тридцяти) календарних днів до моменту закінчення строку договору, жодна із сторін не повідомить протилежну сторону про свою відмову вiд продовження цього строку, цей строк кожного разу автоматично продовжується на 1 (один) рік.

Позивач здійснив поставку продукції відповідачу на загальну суму 1972116,00 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними (а.с.53-81), яка відповідачем оплачена частково на суму 1317056,00 грн (а.с.82-118).

Заборгованість в розмірі 655060,00 грн виникла за видатковими накладними: №174 вiд 27.01.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.72); №190 вiд 31.01.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.73); №196 вiд 01.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.74); №216 вiд 02.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.75); №228 вiд 03.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.76); №258 вiд 08.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.77); №263 вiд 09.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.78); №268 вiд 10.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.79); №294 вiд 17.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.80); №295 вiд 17.02.2023 на суму 68004,00 грн (а.с.81). За видатковою накладною №174 вiд 27.01.2023 оплату відповідачем проведено частково. Залишок несплаченої суми за нею становить 43024,00 грн.

У зв`язку з несплатою відповідачем боргу Товариство з обмеженою відповідальністю Малинський деревопереробний комплекс звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича 655060,00 грн заборгованості за договором купівлі-продажу №28-11/22Т. Водночас до стягнення позивач заявив 152002,27 грн інфляційних та 58415,63 грн 3% річних.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Щодо твердження апелянта про помилковість розгляду справи №906/1165/25 у порядку спрощеного позовного провадження колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.3, 5 ст.12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна пред`явленого ТОВ «Малинський деревопереробний комплекс» позову до ФОП Яворського А.І. становить 865477,90 грн, яка є меншою, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (500 х 3028,00 грн = 1514000,00 грн).

З урахуванням характеру спірних правовідносин, а також за змістом та обсягом наявних у матеріалах справи доказів, справа №906/1165/25 є незначної складності, а тому могла бути визнана малозначною.

Тому, суд правомірно застосував положення статті 12 ГПК України щодо визначення цієї справи малозначною, жодних порушень процесуальних норм не здійснив.

Крім цього, Господарський суд Житомирської області в ухвалі про відкриття провадження у справі, серед іншого, зазначив: «Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву».

Проте, у вказаний строк відповідач не подав клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Також відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, хоч про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи положення ч.ч.3, 5 ст.12 ГПК України та відсутність клопотання будь-якої із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

З огляду на викладене, доводи відповідача колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу №28-11/22Т від 28.11.2022, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України).

Апелянт посилається на відсутність у матеріалах справи таких доказів, як накладних на отримання товару та рахунків-фактур на оплату товару.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Апелянт зазначає, що у договорі чітко вказаний документ, який підтверджує факт отримання товару покупцем від продавця, - це накладна на отримання товару.

При цьому, відповідно до положень ч.2 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні, кожна з яких містить підписи відповідальних осіб позивача та відповідача, які передали і прийняти товар, а також відтиски печаток ТОВ «Малинський деревопереробний комплекс» та ФОП Яворського А.І.

Також, колегія суддів враховує, що додані до позовної заяви видаткові накладні містять дані про кількість і вартість замовленого відповідачем товару, у них здійснено посилання на договір №28-11/22Т від 28.11.2022, також наявні підписи та відтиски печатки ФОП Яворського А.І., що вказує на відсутність з його сторони претензій щодо кількості та якості поставленого товару.

При цьому, апелянт не заперечує відповідності доданих до позовної заяви видаткових накладних вимогам частини 2 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також колегія суддів приймає до уваги, що відповідач за аналогічними видатковими накладними оплатив заборгованість на суму 1317056,00 грн (а.с.82-118).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про те, що єдиним документом, який може підтвердити отримання ФОП Яворським А.І. товару від ТОВ «Малинський деревопереробний комплекс», може бути накладна на отримання товару.

Щодо твердження апелянта про відсутність в матеріалах справи рахунків-фактур на оплату товару колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2025 у справі №916/3889/23 зазначив, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі №915/641/19,

Обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару.

Таким чином, не надання в якості доказів до позовної заяви рахунків-фактур на оплату товару не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату поставленого товару.

Позивач пояснив, що замовлення на поставку товару відповідач надавав позивачу в усній формі на номер телефону вказаний у договорі, відповідач не надсилав позивачу замовлень у письмовій формі.

Отже, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, колегія суддів приходить до висновку, що наданими позивачем доказами підтверджено поставку товару відповідачу на загальну суму 1972116,00 грн, часткову оплату на суму 1317056,00 грн, та виниклу заборгованість відповідача в розмірі 655060,00 грн.

Доказів погашення відповідачем заборгованості за поставлений позивачем товар у вказаній сумі матеріали справи не містять.

Враховуючи, що відповідач не надав суду доказів погашення боргу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення 655060,00 грн вартості товару.

Щодо заявлених у позові вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних колегія суддів враховує наступне.

Пунктом 3.2. договору сторони погодили умови щодо оплати товару відразу після завантаження транспортного засобу продавця до моменту перевезення товару на склад покупця.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначені ч.2 ст.625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити свої інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

При цьому, відсутність доказів повідомлення відповідача про факт завантаження товару на транспортний засіб, на переконання колегії суддів не є підставою для незастосування положень ст.625 ЦК України до відповідача, оскільки з інших доказів, доданих до позовної заяви, вбачається факт отримання товару відповідачем та факт прострочення оплати отриманого товару.

Оскільки відповідач не дотримувався умов договору щодо оплати товару у визначений сторонами строк, позивач за прострочення виконання зобов`язання по кожній видатковій накладній, згідно яких відбулась поставка товару, нарахував 3% річних за період з дня виникнення заборгованості і до повного погашення. За видатковими накладними, по яким погашення заборгованості не відбулось нарахування 3% річних здійснено до 25.08.2025. Загальна сума 3% річних становить 58415,63 грн (а.с.22-36).

Інфляційні нарахування в розмірі 152002,93 грн проведені позивачем на заборгованість по видатковим накладним, вартість товару по яким відповідачем взагалі не сплачена (а.с.37-48).

Перевіривши в апеляційному провадженні заявлений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок є обґрунтованим, відповідає умовам договору та нормам закону та арифметично вірним.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок Господарського суду Житомирської області про задоволення позовних вимог у повному обсязі в сумі 865477,90 грн з яких: 655060,00 грн основний борг, 58415,63 грн 3% річні та 152002,27 грн інфляційні.

Відповідно до ч.10 ст.238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Оскільки, позивачем нараховано 3% річних на суму заборгованості за поставлений товар по 26.08.2025 включно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зазначення у резолютивній частині судового рішення про нарахування відсотків річних, починаючи з періоду не охопленого предметом позовних вимог (з 27.08.2025), з визначенням граничного строку їх нарахування до моменту виконання судового рішення в частині сплати грошових коштів в сумі 655060,00 грн.

Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення у справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яворського Артура Івановича на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.10.2025 у справі №906/1165/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.01.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Миханюк М.В.