ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 січня 2026 року Справа № 903/1062/25

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участі секретаря судового засідання Ведмедюка М.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Металкрафт, селище Мізоч, Рівненського району, Рівненської області

до Фізичної особи-підприємця Мостики Ярослава Ярославовича, м. Ковель, Ковельського району, Волинської області

про стягнення 13989,82 грн.,

за участю представників:

від позивача: Перепечай К.В. адвокат (ордер серії ВК № 1195215 від 24.10.2025),

від відповідача: н/з,

в с т а н о в и в:

12.11.2025 сформовано в системі Електронний суд, а 13.11.2025 зареєстровано в Господарському суді Волинської області позовну заява Товариства з обмеженою відповідальністю Металкрафт про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мостика Ярослава Ярославовича 78776,57 грн., з них: 65241,05 грн. безпідставно збережених коштів, 10799,57 грн. збитків, завданих інфляцією, 2735,95 грн. процентів річних.

Ухвалою суду від 18.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі; розгляд справи призначено у судове засідання на 17 грудня 2025 року; запропоновано сторонам подати суду: позивачу: будь-які додаткові докази в обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності); відповідачу: в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду; позивачу (на власний розсуд): відповідно до ст. 166 ГПК України подати відповідь на відзив у 5-денний строк з дня отримання відзиву.

12.12.2025 зареєстровано в системі «Електронний суд» та в Господарському суді Волинської області заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Металкрафт про зменшення розміру позовних вимог та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій позивач посилається на те, що після відкриття провадження у справі відповідач повернув безпідставно збережені кошти, а саме: платіжною інструкцією від 10.12.2025 №464 перераховано 32 000,00 грн.; платіжною інструкцією від 10.12.2025 №463 перераховано 33 241,05 грн., а всього 65241,05 грн., що відповідає тому розміру коштів, які безпідставно утримувались відповідачем і які просить стягнути ТОВ «Металкрафт» у позовній заяві.

Позивача з урахуванням дати фактичного повернення коштів - 10.12.2025 збільшив розмір позовних вимог в частині нарахування інфляційних втрат та процентів річних і просить стягнути з відповідача 11103,73 грн. збитків, завданих інфляцією, 2886,09 грн. процентів річних, а всього -13989,82 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача 29070,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

17.12.2025 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач просить відмовити у стягненні процентів річних, інфляційних втрат як нарахованих без доведеного прострочення та без належного підтвердження претензійної вимоги документами, відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки вони є завищеними.

В судовому засіданні 17.12.2025 представник позивача позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав, просив стягнути з відповідача 2886,09 грн. процентів річних, 11103,73 грн. збитків, завданих інфляцією, а всього -13989,82 грн.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог це процесуальне право позивача, передбачене п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, заява про зменшення розміру позовних вимог подана представником позивача до початку першого судового засідання, суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, а відтак має місце нова ціна позову 13989,82 грн., з якої й вирішується спір.

В судовому засіданні 17.12.2025 було оголошено перерву до 14.01.2026.

13.01.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення щодо нарахування інфляційних втрат і процентів річних на суму коштів, що утримувались відповідачем безпідставно, в яких позивач посилається на те, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо зі ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Із цього моменту виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).

Посилаючись на судову практику, позивач звертає увагу суду на те, що передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми виникає, виходячи з наявності самого факту прострочення, який має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача; позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

14.01.2026 позивач надіслав заяву про стягнення з відповідача 29070,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Також 14.01.2026 від позивача надійшла заява про повернення судового збору, сплаченого при подачі позову. Позивач посилається на те, що сума судового збору у розмірі 1992,18 грн підлягає поверненню позивачу у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог, а 430,22 грн. - стягнути з відповідача.

В судовому засіданні 14.01.2026 було оголошено перерву до 19.01.2026.

Відповідачу ухвалу-повідомлення від 14.01.2026 про дату й час наступного розгляду справи направлено на адреси відповідача та його представника.

У зв`язку з належним повідомленням відповідача, його представника про судовий розгляд справу розглянуто за наявними матеріалами, враховуючи заперечення на позов, надіслані відповідачем.

Судом також враховано, що відповідачу було відомо про судовий розгляд справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Металкрафт, що підтверджується рекомедованим повідомленням про вручення поштового відправлення суду 22.12.2025.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступні обставини.

12.04.2024 між ТОВ «Металкрафт» як вантажовідправником та фізичною особою підприємцем Мостикою Я.Я. як перевізником було укладено договір-заявку №12/04/24 на надання послуг перевезення за маршрутом: Мізоч Брюссель (а.с. 6).

Вартість послуг погоджено в сумі 1800 євро за курсом НБУ на день завантаження.

Як зазначає позивач у позовній заяві, пояснював представник позивача у судовому засіданні, 22.04.2024 відповідач виставив позивачу рахунок на оплату №11/1 послуг на суму 75 542,04 грн., наданих на підставі заявки №12/04/24 від 12.04.2024 (а.с. 7).

Позивач рахунок оплатив, перерахувавши відповідачу 02.07.2024 суму коштів у розмірі 75542,04 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №7523 від 02.07.2024. У призначенні платежу позивач зазначив «За транспортні послуги згідно рах.№11/1 від 22.04.2024».

Окрім цього, позивач - ТОВ «Металкрафт» 27.05.2024 перерахував відповідачу 32000 грн. з призначенням платежу: за транспортні послуги частково згідно рахунку № 11/1 від 22.04.2024, що підтверджується платіжною інструкцією №6699 від 27.05.2024 (а.с. 10).

05.06.2024 червня ТОВ «Металкрафт» перерахувало на рахунок відповідача ще 33 241,05 грн. з призначенням платежу «За транспортні послуги згідно рахунку №37 від 08.04.2024 року», що підтверджується платіжною інструкцією № 7113 (а.с. 10).

Позивач у позовній заяві, представник позивача у судовому засідання пояснювали, що інших рахунків, окрім рахунку на оплату послуг №11/1 від 22.04.2024 на суму 75 542,04 грн., відповідач не виставляв, будь-яких домовленостей про надання послуг на суму 65241,05 грн. (32000 грн. +33241,05 грн.) між фізичною особою підприємцем Мостикою Я.Я. та ТОВ «Металкрафт» не було, послуги на вказану суму відповідачем не надавались.

Претензією №04/09 від 04.09.2025 позивач просив відповідача повернути суму переплати у розмірі 65241,05 грн.

Відповідач претензію отримав 11.09.2025, однак залишив її без відповіді.

24.10.2025 позивач направив відповідачу на електронну адресу і на поштову адресу повторну претензію вимогу.

Відповідач претензію отримав 29.10.2025.

У відповіді на претензію відповідач повідомив про втрату документів під час проведення виїзної позапланової перевірки представниками Державної податкової служби України та проханням надати документи для повного розгляду претензії.

04.11.2025 позивач направив повторну претензію вимогу про повернення коштів. До претензії додав копію акту надання послуг №11/1 від 22.04.2024, договору заявки №12/04/24 на перевезення вантажу від 12.04.2024, експрес-накладної №5134 від 07.09.2025, експрес-накладної №5704 від 07.09.2025, інформацію про відстеження поштового відправлення №5134, оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 за січень 2024 жовтень 2025, копію претензії № 04/09 від 04.09.2025.

Станом на час звернення із позовною заявою до суду (12.11.2025) відповідач відповіді на претензію не надав, кошти не були повернуті.

У процесі розгляду справи (10.12.2025) відповідач добровільно перерахував позивачу 65241,05 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 463 від 10.12.2025 на суму 33241,05 грн.; №464 від 10.12.2025 на суму 32000,00 грн.; призначення платежу «Повернення надмірно сплаченої суми згідно претензії-вимоги про повернення коштів без номеру від 04.11.2025».

У зв`язку із добровільним перерахуванням відповідачем суми коштів у розмірі 65241,05 грн. позивач зменшив розмір позовних вимог і просить стягнути лише 2886,09 грн. процентів річних, 11103,73 грн. збитків, завданих інфляцією.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як передбачено ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Приписами наведеної статті встановлено: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Тобто, умовою безпідставного збагачення є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі № 903/359/21, від 05.10.2022 у справі № 904/4046/20.

Недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття особою майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

У відповідача після отримання від позивача коштів шляхом перерахування трьома платежами, що в сукупності становили більше, ніж було узгоджено сторонами під час укладення договору, виник обов`язок повернути частину коштів як таких, що отримані без достатньої правової підстави, оскільки були надміру сплачені позивачем, поза межами укладеного між сторонами договору-заявки.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що будь-яких домовленостей про надання послуг на суму 65241,05 грн. (32000 грн. +33241,05 грн.) між фізичною особою підприємцем Мостикою Я.Я. та ТОВ «Металкрафт» не було, послуги на вказану суму відповідачем не надавались.

Отже, з 06.06.2024 відповідач безпідставно утримував кошти у розмірі 33241,05 грн., а з 03.07.2024 кошти у розмірі 32000 грн.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством.

У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна (ст. 1212 Цивільного кодексу України) виникає з моменту безпідставного набуття такого майна.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Отже, передбачений частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у даному випадку має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Передбачений частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Аналогічна висновків викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22.

Перевіривши розрахунки процентів річних та збитків, завданих інфляцією, суд встановив, що розрахунки є арифметично правильними та відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, стягненню з відповідача у зв`язку із порушенням ним строку повернення безпідставно збережених коштів у загальному розмірі 65241,05 грн. підлягає 2886,09 грн. процентів річних, 11103,73 грн. збитків, завданих інфляцією, а всього 13989,82 грн.:

- 1506,58 грн. процентів річних за період з 06.06.2024 по 09.12.2025

- 6072,57 грн. збитків, завданих інфляцією за період з 06.06.2024 по 09.12.2025;

- 1379,51 грн. процентів річних за період з 03.07.2024 по 09.12.2025;

- 5031,16 грн. збитків, завданих інфляцією за період з 03.07.2024 по 09.12.2025.

Розрахунки нарахувань 2886,09 грн. процентів річних, 11103,73 грн. збитків, завданих інфляцією, знаходяться в матеріалах справи - а.с.58 62.

Розподіл судових витрат.

14.01.2026 від позивача надійшла заява про повернення судового збору, сплаченого при подачі позову. Позивач посилається на те, що сума судового збору у розмірі 1992,18 грн підлягає поверненню позивачу у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог, а 430,22 грн. слід стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сума судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становив 3028 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Звертаючись з позовом до суду через систему Електронний суд, позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції № 80623 від 11.11.2025 (а. с. 49).

Позивач у процесі розгляду справи зменшив розмір позовних вимог з 78776,57 грн до 13989,82 грн., тобто на 82,24%%.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог позивачу за його клопотанням на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір слід повернути з державного бюджету 1992,18 грн. (2422,40 грн. х 82,24 %).

У зв`язку із задоволенням позову на 17,76% від первісно заявленої суми з відповідача на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України слід стягнути 430,22 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 названої статті для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони зменшити розмір таких витрат. При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення цих витрат (ч.5, ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наданими представником позивача доказами:

- ордером серії ВК № 1197796 від 11.11.2025;

- договором про надання правової допомоги від 21.10.2025;

- рахунком № INV-003907 від 22.10.2025 на суму 29000 грн.;

- платіжною інструкцією № 80539 від 23.10.2025 на суму 29000 грн.;

- проміжним звітом про надану правову допомогу від 12.12.2025;

- рахунком № INV-003907-2 від 14.01.2026;

- проміжним звітом від 14.01.2026.

З наданих позивачем доказів вбачається, що 21.10.2025 між адвокатським бюро «Миколи Бляшина» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Металкрафт» укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно з п. 3.1. договору розмір гонорару 29000 грн.

Позивач перерахував адвокатському бюро «Миколи Бляшина» гонорар у розмірі 29000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №80539 від 23.10.2025.

Для включення всієї суми витрат на професійну правничу допомогу, яка узгоджена адвокатом та клієнтом у договорі, та сплачених позивачем адвокату для відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі ж критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п.269).

Оцінка тих чи інших витрат сторін, як судових, здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги у справі № 903/1062/25 не є розумним, виправданим та обґрунтованим як обов`язкової умови для відшкодування цих витрат іншою стороною.

Матеріали справи свідчать про те, що спір, який виник між позивачем і відповідачем, не є складним, підготовка позовної заяви до суду не вимагала від адвоката затрат значного обсягу часу, розрахунки сум процентів річних та збитків, завданих інфляцією, не є складними та значними за обсягом.

Отже, витрати позивача на оплату послуг адвоката є дійсними та необхідними, проте, їх розмір не може вважатись розумним, оскільки не є повністю співмірним зі складністю справи, а також із складністю та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У письмових поясненнях від 17.12.2025 відповідач заявив про завищення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2022 у справі 910/7765/20, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правову допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, враховуючи складність виконаної роботи, її обсяг та час, витрачений адвокатом на виконання робіт.

Додатково судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно з яким стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини цієї справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, витрачений адвокатом час, визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги, наданої у справі №903/1062/25, є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співрозмірності і становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Виходячи із засад розумності і справедливості, враховуючи обсяг наданої представником позивача правової допомоги, до стягнення з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позову підлягає 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 77, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця Мостики Ярослава Ярославовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металкрафт" (35740, Рівненська обл., Рівненський район, селище Мізоч, вул. Острозька, будинок 33А )

- 2886 грн. 09 коп. процентів річних;

- 11103 грн. 73 коп. збитків, завданих інфляцією;

- 430 грн. 22 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору;

- 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. У решті вимог клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Металкрафт" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

4. Головному управлінню Державної казначейської служби України у Волинській області повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Металкрафт" (35740, Рівненська обл., Рівненський район, селище Мізоч, вул. Острозька, будинок 33А, ) з Державного бюджету України 1992 грн. 18 коп. судового збору, сплаченого платіжною інструкцією № 80623 від 11.11.2025 (зазначена платіжна інструкція знаходиться в матеріалах справи № 903/1062/25).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду впродовж 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено і підписано 26.01.2026.

Суддя І. О. Якушева